Dům

u hřbitova

JOHN EVERSON

přeložil Milan Žáček

Carcosa

Kroměříž, 2020

Copyright © 2018 John Everson

Published in English by Flame Tree Press 2018

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2020

Obálka (jacket illustration) © Dawid Boldys, 2020

Grafická úprava obálky (jacket layout design) © Josef Žáček

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2020

ISBN 978-80-88243-28-1 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-45-8 (epub)

ISBN 978-80-88243-46-5 (mobi)

Veškerá práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu nakladatele.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji týmu nakladatelství Flame Tree Press, který tvoří: Taylor Bentley, Frances Bodiamová, Federica Ciaravellaová, Don D’Auria, Chris Herbert, Matteo Middlemiss, Josie Mitchellová, Mike Spender, Cat Taylorová, Maria Tissotová, Nick Wells a Gillian Whitakerová.

PROLOG

Jedné noci v říjnu

Když Candace přecházela místnost, vrzala pod ní prkna podlahy.

Zlověstně.

Natáhla dech do plic a zadržela jej, potom pomalu pokračovala v chůzi, jeden opatrný krůček za druhým. Váhala. Stejně jako zbytek domu i tahle místnost téměř tonula ve tmě. S každým pohybem vpřed měla strach, že jí něco přeběhne po obnažených prstech. Proč si vzala sandály? Protější stěnu u podlahové lišty zahřívalo tlumené červené světlo. I když zahřívalo možná nebyl ten správný výraz. Světlo z té skryté lampy nehřálo, ono se od podlahy po stěně rozlévalo jako krev. Nedaleko, už takřka mimo zář lampy, ležela žena, nehybná postava na karmínové sametové přikrývce. Na sobě měla zřasenou bílou noční košili, na různých místech potřísněnou tmavými cákanci. Důvod byl nasnadě.

Někdo jí podřízl hrdlo. Vražedná zbraň ležela o kus dál na podlaze, stříbrná čepel nože zalitá sytě rudou barvou. Drobné kapky krve stékaly vedle ženy po stěně ve vizuálním protikladu ke světlu, které se po ní rozlévalo vzhůru. Byla to studie protikladů…, jediným společným prvkem byla ona barva.

Rudá.

Candace ji viděla všude. Louže na podlaze. Šmouhy na stěnách. Místnost jí byla zbrocená.

Zachvěla se. Co se tady stalo?

Dům byl pekelně znepokojivý. Tuhle stránku zvládli skvěle.

Něco jí poklepalo na rameno. Candace poskočila.

„Baf!“

Stály za ní Sara s Brianou a usmívaly se od ucha k uchu.

„Co je, sakra?!“ vyjekla Candace. „Tohle mi nedělejte!“

„Není to tady úžasný?“ zeptala se Sara.

„Je tady tolik krve,“ zašeptala Candace.

„A díky ní je to úžasný,“ přisvědčila Briana. „Správně vystihli i ten odstín. Určitě nevypadá jako červená z nějaký plechovky.“

Candace se opět zachvěla. „Je to příšerný.“

Sara se zasmála. „Strašpytle, nechceš natáhnout ruku a někoho se dotknout? Třeba tý čarodějnice?“ Ukázala na zakrvácené tělo ležící u dveří.

„Ne,“ odpověděla Candace. „Vypadá až moc skutečně.“

„Možná je skutečná,“ opáčila Briana s dramatickým posunkem. „Slyšelas, co se říká. Možná jsou tohle vážně jatka a celá tahle záležitost se strašidelným domem je jenom zástěrka. Uhádneš, co se opravdu děje ve sklepě, pod těmi strašidelnými schody?“

„Jste pěkně hnusný,“ řekla Candace.

„Myslíš?“ zeptala se Briana. Tvář jí zkřivil škodolibý úsměv. „Co kdybysme tě nechaly, abys prohlídku dokončila sama? Tak si ji vychutnáš opravdu naplno!“

„Ne!“ Candace v hlase zazněla panika. „To byste mi neudělaly.“

Sara chytila Brianu za ruku a kolem mrtvého těla ji protáhla do dveří k hrůzám, které na ně číhaly v další místnosti. „Jasně že udělaly,“ odpověděla ozvěna jejího hlasu.

Candace za nimi vyrazila, ale když přeběhla práh, v další místnosti už nebyly…, a netušila, kterým směrem mohly pokračovat. Z místnosti vedly dva východy. Na stěně křivě visela cedulka se šipkou mířící dolů ze schodů, kamsi mimo dohled. Nechoďte do sklepa, stálo na ní. Slova vypadala, jako by byla vyvedená krví, od ruky, velmi mokrým štětcem. Od stěny u schodů do sklepa se odlepila postava v černém pláštíku a s dlouhou kosou v ruce. Začala kráčet směrem ke Candace.

Druhé schodiště začínalo na druhé straně místnosti a vedlo nahoru. I u něj byla cedulka s roztékajícími se červenými písmeny, tentokrát tvořícími prostý nápis Východ.

Candace se mezi oběma směry rozhodovala. Ale jen chvíli, protože smrtka se už nacházela mezi ní a schodištěm do sklepa. Pustila se proto nahoru. V téhle fázi netoužila po ničem jiném než po východu.

Místnost v patře byla podivně prázdná. Nejdřív si v ní všimla stropu z holých dřevěných desek a trámu, který místnost přetínal tak, že tvořil přepažení sedlové střechy. Hned poté uviděla, že z tohoto trámu visí provaz. Necelé dva metry od podlahy končil oprátkou. Smyčka na konci provazu se mírně kolébala.

Candace se zachvěla. Alespoň v ní nevězelo žádné tělo. Ale proč se hýbala?

Vlevo od ní něco zavrzalo. V týlu se jí zježily chloupky. Candace se doleva podívala, ale nic nespatřila. Stála tam stará komoda se zásuvkami, k níž bylo připevněné oválné zrcadlo. To bylo prasklé. A znemožňovalo jí zahlédnout, co se nacházelo v úzkém výběžku místnosti za komodou. Nejspíš tam stál někdo v kostýmu a chystal se na ni skočit. Candace se ve vzácném záblesku srdnatosti rozhodla, že lidi ze strašidelného domu porazí jejich vlastní zbraní. Vstoupila za komodu, připravená čelit tomu, kdo se tam skrývá pod maskou zakrváceného přízraku.

Nikdo tam nebyl.

Chloupky na šíji jí ještě víc zcitlivěly. Úzký prostor za komodou tvořil mrtvou zónu, slepou uličku. Ve stěně se rýsovalo okno se zataženou vnitřní dřevěnou žaluzií, ale jinak… pusto a prázdno.

Candace k oknu přešla a o pár centimetrů nadzvedla dřevěné lišty. Z okna byl výhled na hřbitov. I dole v temnotě Bachelor’s Grove viděla ztichlé řady náhrobků.

Něco znovu zavrzalo.

Spustila lišty okenice a začala se otáčet.

Ale někdo ji chytil za ramena a pevně je sevřel. Zazmítala se, ale nedokázala dokončit otočku.

„Co…?“ vyjekla.

A potom jí čísi ruka zakryla ústa a prudce trhla celým jejím tělem.

Candace se po neznámém agresorovi začala ohánět rukama, mávala pěstmi, ale nikoho nezasáhla. Jen kolem ní zesilovalo sevření cizích paží, které ji pak zvolna vyzvedly nad podlahu.

Potom se jí znenadání převážila horní polovina těla. O několik centimetrů výš se jí zvedla chodidla a znenadání si uvědomila, že má hlavu pod úrovní prstů na nohou.

V té chvíli se přestala vzpírat a konečně pochopila, co se děje. Byla tam díra v podlaze.

Nebo spíš… padací dvířka.

Z nich vycházelo to předchozí zavrzání. Někdo pod nimi stoupal po schůdkách a potom jimi prošel. Tomuto jednomu dílku skládačky tedy přišla na kloub, ale už bylo příliš pozdě, aby to mělo nějaký význam.

Candace se pokusila vykřiknout, když jí hlava poklesla o další schod pod úroveň podlahy. Hned poté byla do otvoru vtažena i její chodidla, následovala ji dolů za bolestivých nárazů do schůdků.

Paty jí o dřevo bouchly nejméně osmkrát nebo desetkrát, potom údery utichly a byla tažena po rovné podlaze.

Za tu komodu neměla chodit. Protože teď za ní doslova zmizela. Možná navždy. Tohle nemohla být součást triků a úskoků, které pro návštěvníky připravili architekti strašidelného domu.

Něco studeného se dotklo jejího zápěstí a potom se ozvalo cvaknutí. Ruce ji na okamžik opustily a Candace se všelijak kroutila, dokud nezahlédla řetěz, kterým byla připoutaná k rámu staré ocelové postele. V nevelké vzdálenosti opět uslyšela zavrzání.

V podlaze nahoře se zavřela padací dvířka.

Nikdo nahoře teď nemohl mít tušení, kam se poděla. Kdyby se ji vydaly hledat Briana se Sarou, nenašly by po ní jedinou stopu.

Candace otevřela ústa, aby zakřičela, ale jakmile vydala hlásku, na rtech jí nekompromisně přistála ruka. Byla to ruka studená a pevná.

Osoba, která ji stáhla pod podlahu, potichu zašeptala: „Šššššššššš.“

ČÁST PRVNÍ

DŮM

Kapitola 1

23. června

„Ale vždyť už tam straší,“ řekl Mike Kostner. Zavrtěl hlavou a upřeně se na Perryho podíval. „Fakt chcete strašit v baráku, kde už straší?“

„To je na tom právě bezva,“ usmál se Perry. „Polovina práce už je hotová. Od tebe jen potřebujeme, aby ses tam vydal a přitloukl tam pár fošen, vyztužil pár stěn. Postaral se, aby se tam nikdo nepropadl podlahou.“

Mike zvedl pintu piva a nadvakrát si přihnul. Získával čas. Potom se podíval na Perryho. „Ty tomu ale vážně nevěříš, že ne? V tom baráku nikdo nežil nejmíň padesát let. Nejspíš ještě víc. Udělal bys líp, kdybys ho zboural a postavil od píky novej dům. Vlastně ještě lepší by bylo, kdyby sis pronajal sámošku starýho Dominicka na Cicero Street a ten strašidelnej dům zřídil tam.“

Perry zavrtěl hlavou. „Nechceme být jako lidi z Junior Chamber! Kam se hrabe prodejna po mrtvym Dominickovi na hřbitov. Sám to dobře víš. No tak. Máme přístup ke starýmu hřbitovu v lese, za kterým stojí starej strašidelnej dům. A ty historky kolem…, spousta historek. Všichni v okrese Cook vědí, že v tom baráku prej straší. Sakra, vždyť o tom vědí všichni v Illinois, co o tom baráku někdy něco slyšeli. A tohle je právě bezva – většinu marketingu už máme pořešenou. Strašidelný historky o Bachelor’s Grove lidi slýchaj v podstatě od mala. Co se stane, když se rozkřikne, že pouštíme lidi do tý starý zamčený barabizny schovaný kdesi uprostřed lesa? Kterou střežila policie a dveře byly na řetěz? Letos o Halloweenu se tam lidi jenom pohrnou! To místo bylo desítky let nepřístupný!“

Mike přikyvoval. „Jenže to mělo svůj důvod.“

„Babský povídačky,“ namítl Perry.

Mike zavrtěl hlavou. „Tam umírali lidi. A lidi jsou tam pohřbený. Je to vedle hřbitova!“

Perry pokrčil rameny. „Lidi jsou pohřbený všude. Z onoho světa se nikdo nevrací. Mně jsou nějaký strašidelný historky ukradený. Ty řetězy tam byly kvůli partičce satanistickejch feťáků, kteří to tam pustošili. Nic víc.“

„Mně je to prostě nějak proti srsti,“ řekl Mike. Sáhl po pivu a o dalších pár centimetrů z něj upil. Když ho opět položil, podíval se na Perryho. Přes deset let spolu kamarádili, ode dne, kdy se seznámili na svatbě sestry Mikovy ex-manželky. Ale Perry chodil v obleku, zatímco Mike nosil přinejlepším džíny a tričko s krátkým rukávem. I teď, když seděli u ulepeného černého kulatého stolu Na Okraji, zaplivané pivnice, kde o víkendech hrály revivaly skupin jako Led Zeppelin a Journey, měl na sobě Perry bílou košili s kravatou. A Perry mluvil s Miou, Mikovou ex, mnohem častěji než Mike.

„Jak proti srsti?“ zeptal se Perry. „Je to byznys.“ Rukou si přejel plešatou hlavu, čímž Mikovi připomněl, že když se seznámili, měl na hlavě bujnou světlovlasou kštici. A teď… měl hlavu jako koleno, a k tomu panděro. Věci se mění. Tak trochu jako Mikovo manželství. Mike nepřestával stavět domy, a zatímco je stavěl, Mia chodila na návštěvy do jiných domů. Hlavně do jejich ložnic. To byl pro Mika kámen úrazu.

„Podívej,“ řekl, „nevím, cos udělal, že tohle financuješ, ale mně to prostě nepřijde jako dobrej nápad. Chci říct…, Bachelor’s Grove…, o tom místě se mluvilo, už když jsem byl malej kluk. Lidi tam na silnici vídaj duchy. Já si prostě nemyslím…“

Perry zvedl ruku. „Miku, jako vážně. Kdys měl naposledy pořádnou zakázku? Před třema tejdnama? Před čtyřma?“

Mike zavrtěl hlavou. „Minulej tejden jsem dělal jednu střechu.“

„Jeden den?“

Mike vyšpulil rty. „Dva dny.“

Perry stáhl svá ocelově šedá obočí. „A co máš naplánovanýho na tenhle tejden?“

„Dneska je čtvrtek.“

„Dobře, na příští tejden?“

Mike svěsil ramena. Nic neřekl. Co mohl říct? Byl tesař na vrcholu sil a za poslední tři týdny pracoval jen pár dní. Na účtu měl aktuálně mnohem méně peněz, než kolik platil nájem za byt.

Perry přikývl. „O tomhle mluvím.“ Položil ruku na okraj Mikovy pinty, zrovna když si ji chtěl Mike zvednout ke rtům.

„Podívej,“ řekl Perry, „měls docela pech. Já tomu rozumím. Ale nerozumí tomu každej. Když do tohohle půjdeš, mohla by se tvoje situace změnit. Je to dobrá zakázka. Okresu jsme to přednesli jako skvělej obchod. Rok co rok vyplácí tisíce dolarů, aby na ten hřbitov lidem v říjnu znemožnili vstup. A teď, místo aby prachy utráceli, můžou z toho místa rejžovat. Barák dáme do pucu, otevřeme ho jako strašidelnej dům a okres bude mít podíl ze vstupnýho. Když na tom budeš spolupracovat…, okres by ti pak mohl vydat dobrozdání pro spoustu jinejch kšeftů. Místo práce pět dní v měsíci bys zase mohl mít práci na pět dnů v tejdnu. To myslím vážně.“

Mike zpod Perryho ruky vymanil sklenici. „Já nevím,“ povzdechl si.

„Chceme od tebe, jenom abys vyztužil podlahy a schodiště,“ vysvětloval Perry, „něco bude potřeba vyrvat, ale inspekci už jsme provedli a myslím, že můžeme zachránit spoustu ploch, co vypadaj staře a strašidelně. Ty pod nima postavíš hromadu novejch vzpěr. Předěláš vstup a nejspíš postavíš pár příček, jakmile budou mít architekti plán vnitřního provozu.“

„Bude to černá díra,“ namítl Mike. „Ten barák se nejspíš každou chvíli propadne do země, stejně jako ty rakve všude okolo.“

„Co jinýho máš naplánovanýho na tenhle měsíc?“ kontroval Perry.

V té chvíli vystoupil na pódium vysoký hubený chlapík a připojil si kytaru. O chvilku později už prsty klouzal po strunách a poloprázdný podnik se naplnil ocelovými arpeggii. Nebyl marný. Ale zjevně byl pouhým rádoby Eddiem Van Halenem.

Mike s ním soucítil. On sám byl poslední dobou pouhým rádoby tesařem.

Perry na něho upíral pohled plný očekávání. Mike pokrčil rameny. Pořád se nevyjadřoval tak ani tak.

„Tohle je tvoje zpáteční jízdenka,“ řekl Perry. Sevřel Mikovi rameno a stiskl je. „Když tohle uděláš a okres si letos na podzim přijde na nějaký prachy…, budeš mít zase práci. Slibuju, že neustále.“

Mike si odfrkl.

„Tak ještě jednou, co máš tenhle měsíc v plánu?“

„Kdy bych měl začít?“ zeptal se Mike.

„V pondělí,“ odpověděl Perry. „Základní stavební práce potřebujeme mít hotový do konce srpna, aby měli výtvarníci dost času celý to místo vyzdobit.“

„Jak vyzdobit?“

Kytarista za nimi držel vysoko ve vzduchu jediný tón – a s ním i celý svůj nástroj. Mike si přiložil dlaň na levé ucho.

„Jako strašidelnej barák,“ křikl Perry. Natáhl ruku přes stůl a vlepil Mikovi lehký políček. „Co myslíš?“

„Proč to prostě nenechají tak, jak to je?“ zeptal se Mike. „Jak říkáš, už teď v něm straší a působí děsivě. Není nutný, abych tam hnul prstem.“

„V kostce – soudní tahanice.“ Perry zavrtěl hlavou. „Prostě tam běž a postarej se, aby lidi nepropadávali zpuchřelejma podlahama. Já se postarám, že se ten barák letos na podzim stane nejlepšim strašidelnym domem v celym Illinois. Všechno to bude super.“

„Já taky v kostce,“ opáčil Mike, „strašidelnej dům. Tím už přece je!“

Perry se usmál. „Už jen dvě slova – prodej vstupenek.“ Odmlčel se a probodl Mika pohledem. „A zaplatíš z toho nájem.“

Mike sklopil hlavu a zadíval se na poloprázdnou sklenici.

„V kolik hodin v pondělí?“

Kapitola 2

Pondělní ráno přišlo rychle. A když nastalo…, Mike nebyl připravený. Chtěl být. Snažil se být. Přes víkend naložil pick-up, naskládal do něj všechno, co si myslel, že může potřebovat. Ale skutečnost byla taková, že dokud se nedostal na místo a na vlastní oči si je neprohlédl…, co mohl vědět?

Navíc neděle nedopadla dobře…, cítil se osaměle. A v důsledku toho to zase přehnal s pivy. Teď to bylo tak, že ho bolela hlava, bolelo ho v kříži, a aby pravdu řekl, vůbec tady nechtěl být.

Slunce bylo dosud nízko nad obzorem, a když ujížděl po štěrkové cestě, která do areálu hřbitova vedla z výpadovky do Midlothianu, nad stébly trávy se vznášely obláčky řídké mlhy. A když potom kráčel kolem tichých náhrobních kamenů, v jitřním oparu se mu chladem mírně chvěla ramena.

Upřímně vzato, v téhle době tu náhrobků už mnoho nebylo… Bachelor’s Grove byl koneckonců jen malý místní hřbitov z minulého století a některé náhrobky se skácely, jiné se staly terčem vandalů nebo byly odvezeny. Policie měla dobrý důvod, proč plot, obvykle používaný k vymezení lesní obory a chránící zbytky tohoto pohřebiště, zajistila několika řetězy.

Byl poněkud ukrytý. A z větší části opuštěný. Skličující místo.

A proto… snadný cíl plenitelů. Mike slyšel, že se odsud nejednou vyháněli uctívači Satana. Hřbitov byl obestřený historkami o černých mších a čarodějnických rituálech.

Ať se tady stalo cokoliv, tohoto jinak poklidného červencového rána se hřbitov jevil pouze jako prázdná a poněkud zpustlá mýtina. Mikovi se za zády rozléhal svistot aut uhánějících o kus dál po výpadovce. Ale jak se tak krok za krokem blížil k tomu starému domu…, rámus silničního provozu se vytrácel. Vpředu se ze země zvedaly obláčky mlhy. A když prošel jedním zákrutem, zvolna se před ním vynořila střecha starého a opuštěného hřbitovního stavení.

Jeho letní projekt.

Mike pokračoval v chůzi, dokud neuviděl celé průčelí věkovité stavby. A potom si povzdechl. Klenba střechy se zvedala do poloviny hradby stromů a černé plošky šindelů téměř zcela pokrýval zelený mech. Dům byl obitý dřevem, patrně cedrovým, ale dávné rustikální kouzlo, které z něj možná někdy čišelo, dnes působilo šedě, zpuchřele a pokrouceně. Ve dřevě zelo několik otvorů a jeden z okenních rámů visel před špinavým sklem ve tvaru zkřiveného písmena L.

Mike ani nechtěl nahlížet dovnitř.

Avšak on dovnitř nejenže nahlížet musel…, on měl celý dům v průběhu několika následujících týdnů vybrakovat.

Z takové představy ho ještě víc rozbolela hlava.

Když vyšel dva schody na verandu, zapružilo mu pod botami porézní, poddajné dřevo. V duchu si vytkl první úkol: Vyrobit novou verandu. Bude to nejspíš ta nejjednodušší oprava, kterou tady v průběhu nejbližších pár měsíců bude muset provést. Otočil klíčem ve visacím zámku, kterým byly uzavřené zkroucené vstupní dveře, a zhluboka se nadechl, když se před ním se zavrzáním otevřely.

Slunce se dovnitř zdráhalo.

On také.

„Nikdy jsem nechtěl, aby k tomuhle došlo,“ prohlásil Mike ve dveřích starého domu.

Naštěstí mu nikdo neodpověděl. Chviličku se bál, že to někdo udělá. Ale potom se nadechl a vstoupil dovnitř.

Vstupní halu z poloviny pokrývalo zažloutlé linoleum. Ale v jeho středu zela díra, kde podlahu prokousalo nějaké zvíře. Mike nedokázal určit, jestli se prohrabalo do sklepa dole, nebo naopak vyhrabalo ven.

Tak či onak to byla jedna z mnoha oprav, kterou musel přidat na seznam. Ze všeho nejdřív si musel takový seznam vytvořit.

Perry říkal, že ze stavebního hlediska je dům v pořádku a bude jej třeba jen zhruba měsíc jemně vyspravovat, ale Mike nehodlal být zodpovědný za to, že zde budou podlahami propadávat lidé nebo že se někde podlaha proboří. Od Perryho měl seznam věcí, které zaznamenal statik, ale stavbu chtěl posoudit i sám za sebe. A prvním způsobem, jak to hodlal učinit, byla „zkouška dupem“.

Prošel kolem díry v linoleu a podrážkou boty udeřil do zaprášeného bezbarvého dřeva, které by s velkou pravděpodobností označil za javor nebo dub. Pod vrstvou špíny se to těžko určovalo, ale v této oblasti by to dávalo smysl. Tyhle stromy tady rostly v lese, s tímhle dřevem tady lidé pracovali před sto lety, když se v oblasti objevili první osadníci a začali pohřbívat své mrtvé kolem rybníčku známého nyní jako Bachelor’s Grove.

Díru ve vstupní hale obešel a pomalu přešel do pokoje s výhledem na verandu. Vládlo tam ticho…, přízračné ticho, protože zde najednou nebylo slyšet hučení z výpadovky a bzučení hmyzu. Ranní slunce se jen ztěžka prodíralo špinavými okny pokrytými mnohaletými vrstvami pavučin s mrtvými breberkami. Tady byl Mike v jiném prostoru.

V posvátným prostoru, nadhodila jeho mysl.

„Na zaprášenym místě,“ zašeptal nahlas. Když pokojem procházel, prach se z podlahy do vzduchu zvedal v líných špinavých proudech.

Zašel za roh. V potemnělém prostoru se kdysi pravděpodobně nacházel salonní stůl se židlemi. Mike viděl přetrvávající temné stíny a otvory po svícnech, které byly připevněné ke stěnám. Ale teď… tu zbývaly pouze ty otvory… A zažloutlá, vybledlá tapeta, která se někdy v minulosti odchlípla ze spojnic.

Tmavá prkna podlahy byla kdysi možná nalakovaná a lesklá. A teď… teď byla jenom tmavá. A flekatá. Jejich někdejší krásu pohřbil prach a zanedbanost.

Mike se vrátil do vstupní haly. Pod tíhou jeho těla vrzalo dřevo, ale nepoklesávalo. To bylo překvapivé zjištění, ale veskrze pozitivní.

Potom na jiném místě haly prošel dveřmi do kuchyně.

„A sakra,“ sykl.

Dřevěná podlaha se najednou proměnila v dlaždice a za dlaždicemi, špinavými a zažloutlými…, se nakonec uprostřed místnosti objevila nepravidelná díra. Od skříněk u dřezu vedla tmavá šmouha k prohlubni uprostřed kuchyně, kde časem zjevně prohnila prkna. Mike tipoval, že tu nikdo neuzavřel rozvod vody, když se odsud odstěhovali poslední obyvatelé. Nebo byli pohřbeni na hřbitově venku.

„No,“ pohvízdl si, „to máme jeden tejden.“

Poklekl u okraje zpuchřelého dřeva a podlahou se zadíval do sklepa dole.

„A hned tu máme další,“ poznamenal.

Sklep byla bahnitá jáma plná rýh a drážek v obnažené půdě, kde se slévaly louže nehybné vody. Zdola stoupal sytý zápach hniloby a plesniviny.

„Nezapomínej, že ten barák nemusí bejt obyvatelnej,“ vysvětloval Perry. „Prostě nám udělej pár podlah, podepři schodiště a vyztuž trámy ve sklepě. Chceme ho proměnit v kryptu.“

Mike se narovnal a zavrtěl hlavou. Zrovna krypta bude snadná.

„No… ale začneme od začátku,“ prohlásil. „Musíme tady vyvětrat. Strašně to tu smrdí.“

Přešel k oknu nad dřezem a poté, co hřbetem pracovní rukavice odmetl patnácticentimetrovou pavučinu, se je pokusil vytáhnout. Při vrzání starého dřeva z hustých pavučin v horních růžcích odcupitala asi desítka pavouků. Ale okno se směrem nahoru ani nepohnulo.

„To dá rozum,“ zamumlal Mike. Zkusil okno v pokoji, odkud do kuchyně přišel a z nějž byl výhled na verandu. To se po jeho trhnutí vysunulo o několik centimetrů a potom se zaseklo.

„Ne, sorry, tohle by fakt nešlo,“ vrtěl hlavou Mike. Do přenosné tašky s nářadím natáhl ruku pro malé páčidlo. „V tomhle smradu celej den dělat nebudu.“

Dřevo v dolní části rámu se roztříštilo…, ale o minutu později už okno vyjelo deformovanou drážkou a přes parapet dovnitř zavanul čerstvý ranní vzduch.

„To už je lepší,“ prohlásil Mike.

Prošel zbytkem přízemí a vypáčil ještě několik dalších oken. Zatuchlý, plesnivinou prosycený zápach začal ustupovat vůni letního větříku.

Mike potom položil nohu na první stupeň schodiště vedoucího do patra. Perry se zmínil, že v podkroví je několik pokojů, které také plánovali využít. Mike měl obavu, že podlaha bude suchá a ztrouchnivělá…, pokud ne provlhlá a zpuchřelá kvůli dírám ve střeše. Ale v přízemí na stropech nezaznamenal ani stopu po černých skvrnách, takže střecha možná zůstala netknutá.

Zatížil první schod, a když se pod ním neprolomil, pořádně na něj dupl. Jelikož se nic nestalo, totéž udělal na dalším schodu. A dalším. Bylo jich celkem třináct. Když se produpal na ten poslední, úlevou vydechl. Potom se rozhlédl.

Podkrovní místnost byla dlouhá – tvořil ji jediný otevřený prostor, jenž se táhl po celé délce domu. Slunce se dovnitř linulo jedním špinavým oknem na opačném konci a potemnělým světlem, které se dostávalo dovnitř, se proháněla smítka prachu. Strop nebyl dokončený; když tu člověk zaklonil hlavu, viděl podpěrné nosníky a převrácené véčko sedlové střechy.

V místnosti stále přetrvávaly pozůstatky po posledním zdejším obyvateli – zažloutlá shnilá matrace na pružinovém rámu po Mikově pravé ruce. Všude kolem rámu ležely šedé chuchvalce vycpávky a visely i z děr v boku matrace; lidé zjevně nebyli poslední živé bytosti, které přespávaly v téhle posteli. Vedle postele stál noční stolek se starou dřevěnou lampou. Na opačné straně se od stěny nakláněla hromada starých hnědých krabic, přičemž ta nejvýš položená se už dávno uvolnila a spadla na zem; na prkenné podlaze ležel její rozházený obsah – směsice knih a listin.

Po Mikově levici stála vysoká komoda, která stínila část světla linoucího se jedním ze dvou oken v podkroví. Ale i tak tohle světlo stačilo na to, aby bylo vidět, jak dlouho v místnosti nikdo nežil. Vrstva prachu na horní ploše komody byla tak vysoká, že kdyby ji Mike neviděl ze strany, nedokázal by určit barvu jejího dřeva.

Vzhlédl k dřevěné klenbě stropu a sledoval až k okrajům jeho trámy. U krajů bylo několik tmavých skvrn, zvlášť v severovýchodním koutě, ale jinak střecha vypadala bytelně. Bylo to téměř k nevíře, ale vysvětlovalo by se tím, proč zbytek domu nezpuchřel na prach. Mike přecházel tam a zpátky po fošnách a zkoumal jejich poddajnost. I když uslyšel několik vrznutí, nic mu nepřipadalo nebezpečně měkké. Pokrčil rameny. Možná měli Perry a jeho statik nakonec pravdu. Kdyby měl jen podepřít hlavní podlahu, vyztužit sklepní trámy a hodit tam přes louže pár desek…, neměl by s tím problém.

A když už byl u toho sklepa – ač do něj nahlédl otvorem v kuchyňské podlaze, uvědomil si, že nikde nespatřil schody, kterými by se do něj scházelo. Vrátil se do přízemí a ještě jednou jej prošel. Nakoukl do dvou prázdných pokojů a do koupelny mezi nimi, kde byla zažloutlá vana a černobílá starosvětská podlaha, která působila dojmem, že by si zasloužila ostříkat vysokotlakým čističem s bělidlem. Otevřel dvoje dveře do vstupní haly a objevil dva zatuchlé šatníky, ale schody dolů nenašel.

Ksakru!

Vyšel ven. Že by se do sklepa chodilo jenom zvenku? Bylo by to zvláštní, ale tohle byl opravdu starý dům.

Od chvíle, kdy do něj vstoupil, slunce o něco povyskočilo a mlhu už z mýtiny vypálilo. Začínal další horký den; vzduch voněl čerstvostí, ale byl obtěžkaný letním vlhkem. Paráda. Mika bolela hlava, chystal se začít pracovat v smrduté shnilé barabizně a k tomu ještě bude dvaatřicet stupňů. A aby toho nebylo málo, nemohl najít přístupovou cestu do toho zatraceného sklepa.

Tenhle týden začínal skvěle.

Šel se projít po hranici pozemku. Jakmile minul letitou zpuchřelou verandu a zabočil za ni, všiml si, že do výšky půldruhého metru nad úrovní terénu roste křoví a tráva. Vnořil se do trávy, ale dál se držel co nejblíž kamenných základů příbytku. Když za něj zašel, tráva prořídla a o slovo se přihlásily stromy. Celou zadní část domu stínila stromová hradba lesa. Vchod, po němž pátral, nakonec uviděl téměř okamžitě. Kamenné schody vedoucí pod zem.

Po starém schodišti, napůl ukrytém pod hustou vrstvou listí, sešel až ke dveřím.

„A ty dveře se teď nebudou dát otevřít,“ pronesl nahlas. Ale k rezavé kulaté klice stejně natáhl ruku.

A kdo by to byl řekl, dveře povolily.

„Tak to se podívejme,“ řekl Mike a zatlačil na ně. Drhly o písčitohlinitou podlahu a vzdorovitě vrzaly.

Uvnitř ho do nosu udeřil vlhký a mrtvolný puch. Strop měl těsně nad temenem hlavy, ale musel ji sehnout, aby se vyhnul trámům, které ubíhaly o něco níž a podél nichž byly upevněné trubky. Všechno kolem bylo černé jako půlnoc, nikde ani jedno okno. Vytáhl z kapsy baterku a posvítil jí kolem dokola.

Podlahu pokrývaly důlky v místech, kde tu po bouřkách občas očividně zůstávaly louže. A když postoupil dál, zahlédl v blátě i jedinou světlou skvrnu, šmouhu v místě, kde se nahoře v kuchyni propadla podlaha.

„Tak jo…, už víme, kde jsme,“ prohlásil, jakmile se zorientoval.

Prozkoumal celý prostor sklepa. Perry říkal, že chce dole vytvořit prkennou podlahu a vodit tudy lidi…, ale jestli to takhle chtěli mít, bude muset Mike svést dolů schodiště, které bude součástí trasy uvnitř domu – nebudou přece posílat lidi ven, aby hledali sklep!

Ale pak, v protějším koutě, to konečně uviděl.

Řadu dřevěných schodů, které vedly nahoru. Přešel k nim a položil nohu na první stupeň.

A ten se s tlumeným, jaksi vlhkým zapraštěním zlomil vejpůl.

Druhý se pod zátěží nebezpečně prohnul a Mike jej rychle opustil, než se také zlomí. Nad šednoucími a plesnivými schody se rýsovaly dřevěné dveře.

„Tak jo,“ zamručel Mike. „Tyhle schody někam vedou…, ale kam?“

Nechal se vést trubkami pod kuchyní a koupelnou a i s využitím informací ze své zběžné prohlídky domu nahoře se pokoušel zjistit, kam schodiště bude ústit.

Zavrtěl hlavou. Připadalo mu, že dveře se budou muset otvírat v místě, kde bývala pracovna.

Z potemnělého prostoru sklepa zamířil na světlo a bezděčně vydechl úlevou, když se vrátil na úroveň terénu.

Zůstal stát na vrcholu schodiště a prohlížel si sto let starou kamennou a dřevěnou zeď, jež se táhla vzhůru k obloze zastíněné příkrovem stromů.

Něco ho poklepalo na rameni.

„Takže co si myslíš?“ zeptal se hlas za Mikovými zády.

Mike málem vyskočil z kůže.

„Perry?“ vyhrkl a otočil se, aby se na svého kamaráda podíval. „Tohle už mi kurva nikdy nedělej!“

Perry tam stál v trávě a ve svém obvyklém šedém obleku a kravatě s modrým proužkem působil notně nepatřičně, do toho se usmíval od ucha k uchu.

„Bojíš se starýho strašidelnýho domu?“ zeptal se Perry. „A to jsme ho ještě ani nenazdobili.“

„Hajzle,“ ulevil si Mike a odfrkl si.

„Hele, nemůžu se zdržovat,“ řekl Perry stále se širokým úsměvem ve tváři. „Ale chtěl jsem se stavit a zjistit, co si o tom baráku myslíš.“

„Je to pěkná díra.“

„Ale dokážeš ji dát do pořádku?“

Mike pokrčil rameny. „Jo, jasně, pro ty účely, co potřebuješ. Ale myslím, že nikdo tady znova bydlet chtít nebude.“

Perry přikývl. „To jsem chtěl slyšet. Dej vědět, jestli budeš něco potřebovat. Kromě piva.“ Perry se rozesmál.

Mike obrátil oči v sloup. „Zrovna toho budu potřebovat kvanta.“

„Já myslel, že toho kvanta máš, že bys bral spíš nějakou kost,“ opáčil jeho kamarád. „Tak mi to aspoň říkáš vždycky, když seš nadranej.“

„Jeď do práce, Perry,“ odbyl ho Mike.

„Až to tady spolu proberem,“ nato Perry ukázal k přední části domu. „Projdeš se se mnou?“

Mike přikývl a o minutu později už byli uvnitř a procházeli ruinou, přičemž Perry poukazoval na místa, kde od Mika chtěl, aby provedl opravu. A tomu se jen protáčely panenky, když Perry ukázal na stěnu, kterou bylo třeba opatřit sádrokartonem, nebo na podlahu, kde bylo třeba položit nová prkna. Nakonec se ukázalo, že jeho kamarád/šéf chce vyspravit prakticky všechny plochy. O strašidelný dojem se nakonec postarají halloweenští dekoratéři, nikoliv přirozená zpustlost stárnoucích materiálů, jež byly všude okolo. Mike ve skutečnosti vybuduje „cestu“ tímhle úpadkem. Vytvoří v rozvalinách rám, na který jiní navěsí umělý rozklad.

Jakmile se Perry přestal rozplývat nad tím, jak úžasné tohle místo bude, a vrátil se do auta, Mike dokráčel do dějiště všech plánovaných změn.

Na výpravu do sklepení už málem zapomněl, ale potom vstoupil do pracovny v zadní části domu. A tam… se vydal po obvodu prázdné místnosti. Kde ty dveře do sklepa sakra jsou? Musejí být někde tady. Perry mluvil tak rychle a zběsile, že vůbec nenadnesl otázku „krypty“.

Mike se vrátil do chodby, vyzkoušel tam dveře do šatních skříní a vydal se zpátky do obývacího pokoje.

Zavrtěl hlavou. Ne. To schodiště prostě neexistuje. Sice je viděl, i spolu s dveřmi…, a přesto neexistuje.

„Všechno je iluze,“ zamumlal.

Ale vždyť viděl důkazy. A všechno směřovalo…

Vrátil se do pracovny a soustředěně se rozhlížel. Pokoj byl prázdný, ano, jak jinak, ale to platilo pro nábytek. Místnost netvořily pouze čtyři stěny a podlaha. Byly tu vestavěný šatník, ochranná lišta proti odírání stěny židlemi a do jedné stěny zabudovaný krb. Mike dlouhou místností prošel a otevřel dveře šatníku…, ty ale nikam nevedly. A potom se otočil a podíval se na starou dřevěnou knihovnu vsazenou do stěny vedle krbu.

Zaklepal na její zadní stěnu. Ozvěna, která se ozvala, zněla jaksi dutě a Mike pokýval hlavou.

Knihovna sice vypadala bytelně, ale netvořila pevnou součást stěny.

Oběma rukama začal sundávat staré police a pátrat po rýhách, o nichž věděl, že tam někde musejí být. Potřeboval najít způsob, jak alespoň jednu z těchto polic odtáhnout od stěny, kterou chránily.

Sklepení bylo ukryté mimo hlavní část domu… a vstup do něj se prostě musí nacházet někde tady… Mike o tom byl přesvědčený.

Pečlivě zkoumal obrys knihovny a odhaloval jak volně ložené police, tak ty, co tvořily pevnou součást celku. Když se druhá police v posledním pravém segmentu pod jeho dotykem posunula, neváhal a ihned ji nadzvedl.

A tehdy to začalo být zajímavé.

Zadní dřevěná část knihovny mu pod rukou znenadání zavrzala a odsunula se. Police byla ve skutečnosti jakousi petlicí a zadní stěna knihovny byla ve skutečnosti tajnými dveřmi, které se teď před Mikem otvíraly.

„To jako fakt?“ zašeptal. „Tenhle podělanej strašidelnej barák má tajný dveře?“

Jediným úderem je otevřel a zvedl spodní polici, aby mohl projít malými tajnými dveřmi do prostoru za knihovnou. Po průzkumu sklepa měl u sebe svítilnu, a tu teď zapnul. V prostoru nebylo žádné okno a byl celkově dosti malý; výzdoba už nemohla být výmluvnější. Všechny stěny byly natřené černočernou barvou a tmavá podlaha byla posetá ostře bílými předměty, které vypadaly jako kosti.

Mike se sehnul a jeden z nich zvedl. Vyčnívaly z něj tři zuby. Dolní čelist! Hned ji odhodil zpátky na podlahu.

„To mě poser,“ utrousil.

Uprostřed podlahy se skvěl symbol, který Mike poznával z hororových filmů. Bílý kruh nakreslený na tmavém dřevě… a v něm pěticípá hvězda. Přímo ve středu kruhu byly naskládané další bílé kosti. Podlahu hyzdily i tmavé skvrny čehosi starého a kdysi vlhkého.

Krve.

A ty kosti.

A uprostřed… čarodějnický symbol.

Jaké ďábelské obřady se tady odehrávaly?

„Sakra,“ zašeptal Mike, „vždyť jsem se ho ptal, proč strašit v domě, kde už straší? Beze srandy.“

Kruh přešel a na jeho druhé straně našel to, po čem pátral.

Dřevěný rám.

Dveře. Vzal za kliku a téměř okamžitě se ve svém podezření utvrdil. Dveře vedly na zpuchřelé schodiště, které ubíhalo dolů do sklepa.

Ale proč tuhle místnost skrývala před zbytkem domu jakási knihovna?

A kdo v tomhle čarodějnickém kruhu prováděl ty obřady?

Kapitola 3

Bong-Soon Mon se po rozbitém chodníku před Jeaniiným domem ubíral v hlubokém zamyšlení. Den neproběhl přesně podle jeho plánů. Celý týden pracoval přesčas, protože se pokoušel dokončit jeden programátorský projekt s nadějí, že jej bude mít do víkendu hotový. A teď bude muset následující dva dny přemýšlet, proč nevyšla zkouška zabezpečení kvality. Kteroukoliv jinou noc by zůstal vzhůru, dokud by nenašel způsob, jak se s kritikou vypořádat, a nezajímalo by ho, jestli bude práce trvat do osmé večer nebo do dvou ráno. Jenže dnes večer měl rande s Jeanie.

Zazvonil na zažloutlý zvonek vedle jejích dobitých starých síťových dveří a čekal. V minulosti mu už říkala, aby prostě vešel dovnitř, kdyby bylo otevřeno, ale představa takového vpádu do cizího domu v něm stále probouzela zvláštní pocity. A tak čekal. A potom zazvonil ještě jednou. Věděl, že Jeanie je uvnitř, jinak by nebyly otevřené vnitřní dřevěné dveře.

Uvnitř něco třísklo. Znělo to, jako by se rozbíjelo sklo.

„Jeanie?“ zavolal přes pletivo.

Vzápětí mu odpověděl řev, při němž stydla krev v žilách.

A Bonga už nezajímalo, jestli ho někdo do domu pozval, nebo ne. Síťové dveře prudce rozrazil a vtrhl dovnitř. „Jeanie?“ zavolal ještě jednou, když přeběhl ozdobnou předložku v předsíni.

Křik se ozval znovu a tentokrát Bong s jistotou poznal, že ony úzkostné zvuky vycházejí z hrdla jeho přítelkyně. Ale než stačil cokoliv udělat, už ji měl před sebou, vybíhala zpoza rohu chodby vedoucí do zadních pokojů. Tvář měla zalitou krví – vypadala, jako by ji něco drsně pořezalo, jako by se po ní někdo ohnal nožem. Z tváře jí kousek od brady visel cár kůže. Celá pravá strana se jí vlhce leskla a v místě, kde ještě včera, když se viděli naposledy, měla dokonale hladkou kůži, jí teď zel otvor, kterým prosvítaly bílé zuby.

„Bongu!“ zaječela a vběhla mu do náručí.

„Panebože!“ zvolal Bong, když ho objala. „Co se stalo? Kdo ti to udělal? Je tady ještě někdo?“ V mysli mu probleskla představa šílence s nožem v ruce, jak vyráží zpoza rohu a každou vteřinou na ně zaútočí.

Jeanie mu v náručí vzlykla a on ji ještě pevněji objal. Křečovitě jí škubala záda a Bong nevěděl, jestli ji má vyvést z domu, nebo napřed zavolat policii. Je tu ještě někdo? Potřeboval zjistit, co se stalo.

„Jeanie,“ řekl. „Prosím tě, zkus mi vysvětlit, k čemu tady došlo.“

Cítil, jak se její vzlyky mění. Záda se jí třásla stále rychleji, poskakovala v jakýchsi ostrých, panických záškubech, a když ji jemně odsunul od své hrudi, uviděl, že…

… že nevzlyká ani náhodou.

„Dostala jsem tě!“ zavyla Jeanie. Zaklonila hlavu a propukla v tak prudký záchvat smíchu, že se chvíli nezmohla na slovo. Když se nakonec opanovala, řekla: „Kdo mi to udělal? Já sama!“ Dotkla se cáru kůže, který jí visel z tváře, a oběma rukama za něj zatáhla. Táhl se jako karamela.

„Co myslíš?“ zeptala se. „Dost nechutné, co?“

Bong ji odstrčil. „Ty seš dost nechutná. Nemůžu uvěřit, žes mi něco takovýho provedla.“ Nikdy k ní nepromluvil tak důrazně. Hlas se mu chvěl zlostí. „Myslel jsem, že se ti vážně něco stalo. Na chvíli jsi mě vyděsila k smrti.“

„Takže to vyšlo!“ zavýskala Jeanie. „To je to nejlepší, co jsem kdy od někoho slyšela!“

„To bylo fakt hnusný,“ vrtěl hlavou Bong. Pořád cítil, jak se mu třesou nohy. „Fakt se mi to nelíbilo.“

Jeanie ho vzala za ruku a znovu si ho k sobě přitáhla. „Ale no tak, nevztekej se. Musela jsem vyzkoušet, jestli s tím zvládnu pracovat, než se přihlásím.“

Bong svraštil čelo. „Než se přihlásíš kam?“

Jeanie se zazubila. „Na podzim se na hřbitově vedle midlothianské výpadovky otvírá strašidelný dům a teď se pořádá konkurz na maskéry. Chci do toho jít. Víš, že jsem vždycky chtěla dělat hororová líčení.“ Svěsila hlavu a nasadila štěněcí výraz.

S tím kusem kůže, který jí stále visel z tváře, to byl zároveň výraz dost znepokojivý. Z kontrastu roztomilosti a drastičnosti se Bong málem rozesmál, a nakonec se neudržel a věnoval jí uznalý úsměv. „Práci v maskérně bys rozhodně dostat mohla, ale na mě tohle už nikdy nezkoušej.“

„Přísahám na všechno, co je mi svaté,“ odpověděla Jeanie. Zvedla ruku a za cár umělé kůže mírně zaškubala. Od líce se odděloval jako kus natahované šlachy, který nakonec Jeanie pleskl do hřbetu ruky.

„Už to nikdy neudělám,“ slíbila mu. „Ale… ale mohl bys pro mě něco udělat?“

Bong nadzvedl obočí. „Možná. Přijde na to, co to má být.“

„Hele, řekla jsem, že už budu hodná.“

„Jo, ale ještě jsi mi neřekla, co ode mě chceš.“

„Potřebuju někoho, na kom bych mohla cvičit. Vytvářet přesvědčivý zombie efekty na sobě je pěkná fuška. Tohle mi trvalo celou věčnost.“

„Já nevím,“ řekl. „Co dostanu na oplátku?“

Jeanie se k němu tvrdě natlačila oběma boky a olízla mu okraj rtů. „Pár věcí mě napadá.“

„Hmmm…,“ opáčil Bong. V jeho hlase zazníval zájem. Jeanie kula železo, dokud bylo žhavé.

„Napsala jsem se na čtvrteční konkurz. Takže fakt potřebuju cvičit. Mohli bysme dnes večer zůstat doma?“

Bong si představil potenciální odměnu po skončení jejich kosmetického sezení a dospěl k závěru, že pár hodin v maskérském křesle by za ni pravděpodobně stálo. Když měla Jeanie náladu, uměla být pěkně žhavá.

„Tak dobře,“ povzdechl si. „Jak chceš.“

Usmála se. A byl to poněkud zvláštní úsměv, se zuby přimalovanými na líci. Vyvolával dojem, jako by jí polovinou tváře byla vidět celá čelist.

„Ale tohle líčení si napřed sundáš,“ řekl. „Děsí mě, když se na tebe musím dívat v týhle podobě.“

„To udělat můžu,“ přisvědčila. „A mimochodem, co děláš ve čtvrtek?“

„Proč?“ zeptal se.

„Abych tu práci dostala, budu muset předvést nějaké své dílo, hlupáčku. To znamená, že na ten konkurz půjdeš se mnou.“

Chytila ho za ruku a chodbou ho začala táhnout ke koupelně.

Bong se v očekávání pozdější „odměny“ nepřestával usmívat. Ale v duchu… v duchu skřípal zuby.

Kapitola 4

Vedle opuštěného domu u hřbitova nyní ležely hromady dřevěných prken, čerstvé borovicové podlahové desky a několik rozpěr; dům už nevypadal tak opuštěně jako ještě nedávno. Dovézt dřevo z prodejny Home Depot Mikovi pomohl přivézt jeho kamarád Aaron poté, co jím společně naplnili korbu pick-upu, a Mike teď měl několik týdnů na to, aby vším tímhle materiálem dům vyspravil. S ohledem na peníze, které mu platil Perry, si nemohl dovolit žádného pomocníka, ale ze silnice by sem tohle všechno sám nedostal.

Během nakupování a nakládání mu tahle zakázka připadala skvělá. Opět pracoval. Něco se dělo. Tento měsíc bude opět moct zaplatit nájem.

Ale teď, když stál na téhle zarostlé mýtině před zpustlým starým domem napůl skrytým hradbou stromů…, se cítil ztracený. Osamělý. Izolovaný.

Byl naprosto sám, jak tady, tak doma. Nebyl to pocit, který by si užíval. Ale byl to stav, na který si byl nucený zvykat od loňských Vánoc, kdy od něho odešla Mia.

Začal si hvízdat nějakou novou popovou písničku, kterou cestou sem právě slyšel v rádiu. Ale melodie mu na rtech záhy odumřela. Tady zněla falešně. Měl pocit, jako by tu byl vetřelcem. Dům na tomhle místě stál desítky let, aniž v něm kdokoliv bydlel. A on jej teď měnil.

Měl zvláštní pocit, jako by ho sledovaly samy stromy. A s jeho přítomností nesouhlasily.

Pocit ze sebe setřásl a vrhl se kladivem na zpuchřelá prkna verandy. Celé léto bude chodit dovnitř a ven, takže by se mohl v první řadě postarat, aby si přitom nezlomil nohu. Proto si dal ze všeho nejdřív za úkol přestavět vchod.

Také mu připadalo jaksi uklidňující pracovat chvíli mimo dům než uvnitř, kde se rozléhal každý zvuk. Kde byl vzduch cítit starobou. A zapomenutou historií. Nespatřenou smrtí. Skrytým čarodějnictvím.

Když zavolal Perrymu, aby mu řekl o tajné místnosti, jeho kamarád ho ujistil, že čarodějnické nebo ďábelské obřady, které se v domě odehrávaly, už před dávnou dobou skončily. „Žádný strachy,“ chlácholil ho Perry, „ty kraviny se děly v šedesátejch a sedmdesátejch letech, když tam chodila omladina a různý pošuci. Tehdy šly k zemi taky všechny ty náhrobky, a proto taky policie to místo všechny ty roky chránila, aby tam ta pakáž nemohla.“

A potom se Perry rozesmál. „No a my teď tu pakáž pozveme zase dovnitř! Hele, a nezapomeň na chodbě otevřít tu zadní stěnu do tý tajný místnosti, abysme měli snadnej přístup ke schodům do sklepa. Nejsem si jistej, jestli budem chtít, aby se lidi cestou do sklepa promenádovali tou knihovnou v pracovně…, i když jeden nikdy neví.“

Mike mezi pokroucené šedé prkno a trámek, k němuž bylo přibité, vklínil páčidlo a dřevo se za dlouhého skřípění oddělilo a přelomilo. Na mysli mu opakovaně tanuly Perryho historky o uctívačích ďábla scházejících se na hřbitově a v domě. Představoval si ženy s černými rouchy a dlouhými stříbrnými dýkami, které přecházejí po těchhle prknech, zatímco v tajné místnosti uvnitř čekají bůhvíjaké vystrašené oběti…

Kde číhá hniloba.

Kde, podle různých historek, kdysi žila čarodějnice.

Mike přešel novou verandu a přikývl. Působila dobře.

Bytelně.

Potom otevřel dveře a vkročil do vstupní haly. Slunce odplynulo a teplota klesla o nějakých osm stupňů. Něco mu našeptalo, že to není jen kvůli tomu, že by dům zadržoval chladný vzduch z noci. Vzpomněl si na věci v místnosti za knihovnou. Staly se tady pěkný hnusárny. O tom nijak nepochyboval.

V patře něco zavrzalo. Skoro jako by se otvíraly dveře.

Ale přesto.

Místnost byla prázdná.

Nic.