Cosi

z hloubi

S. T. Joshi

přeložil Milan Žáček

Carcosa

Kroměříž, 2022

Copyright © S. T. Joshi, 2019, 2021

Published by arrangement with the author

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2022

Obálka (jacket illustration) © John Coulthart

Grafická úprava obálky (jacket layout design) © Studio Carcosa

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2022

ISBN 978-80-88243-48-9 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-74-8 (ePub)

ISBN 978-80-88243-75-5 (Mobi)

Všechna práva vyhrazena!

Periodická hrozba

V dějinách světa nikdy civilizace neunikla vyhlazení těsněji než v období před více než dvěma měsíci, kdy došlo k událostem, na nichž jsem se podílel spolu se svým přítelem a kolegou Jeffersonem Colerem; za všechna léta existence lidstva se nad ním nikdy nepřehnal tak mohutný stín smrti, odvrácený v posledním možném okamžiku; nikdy v psané historii se náhoda a shody okolností nepropletly tak důkladně, aby mohly zapříčinit zkázu člověka. Já sám jsem v celé záležitosti hrál pouze vedlejší roli; byl jsem jen chabým a nedůležitým stoupencem Colera, který propojením porůznu rozptýlených poznatků a střípků, jež se mu časem podařilo nashromáždit, odhalil a zmařil úsilí vetřelců, neustále na nás dotírajících jak zvenčí, tak zevnitř; a zamezil – tedy prozatím – uskutečnění obludné, opakovaně hrozící zkázy, jejíž přízrak se bude nad lidstvem vznášet po celou dobu jeho existence.

Je ovšem ironií osudu, že kdyby Coler svět nezachránil a ony bytosti by nás všechny povraždily, mohl by za to právě Coler, jehož počáteční kroky uvedly do pohybu dávno zapomenuté úklady tvorů, kteří kdysi vládli Zemi, ale byli následně zapuzeni, a kteří si v rámci kosmické pomsty nadále přejí zničit svět. Coler je náš spasitel; ale kdyby se jím nestal, byl by naší zhoubou.

Jefferson Coler je už čtyři dny mrtvý; udolalo jej naprosté tělesné a duševní vyčerpání – v pouhých dvaačtyřiceti letech z něj byl stařec. A já nyní mohu sepsat tento dokument, abych světu odhalil, jak málo stačilo k pádu do nepředstavitelného chaosu a také abych prokázal, že profesor Coler nebyl, jak byl označován ještě za života, žádný šílenec či excentrik, nýbrž člověk, který díky své genialitě pochopil a odvrátil vývoj, nad jehož důsledky není vůbec příjemné uvažovat.

Lidstvo je v bezpečí – ovšem pouze na určitou dobu.

***

Coler byl archeolog, s nímž se mohl měřit jen málokdo. Co do znalostí na něho prakticky nikdo neměl; přesto ho nad všechny ostatní vyzvedával jeho instinkt, který mu umožňoval činit překvapivé průlomy v řadě oborů v dané době ještě zahalených nepochopením. Jedno z jeho raných děl, pojednání Staré civilizace různých polynéských ostrovů (1925), mu vysloužilo závist i pohrdání: závist kvůli vědeckému přístupu a erudici a pohrdání kvůli několika pochybným, a přesto podle všeho ověřeným extrapolacím. Bádání v něm také probudilo neuhasitelnou žízeň po diluviálních a arkánních záležitostech; žízeň, která se časem vyvinula v posedlost po starobylých a okultistických svazcích, v mnoha případech sháněných za nepředstavitelně vysoké ceny. Kdo by vydal tolik peněz, ptal se leckdo, za pouhou kopii – dokonce ani ne originál! – čehosi s názvem Necronomicon z pera jakéhosi šíleného Araba jménem Alhazred? Nebo za dílo nesoucí název De Vermis Mysteriis od Ludviga Prinna či za Cultes des Goules hraběte d’Erlette, za L’Historie des Planètes Laurenta de Longneze nebo Civitates Antiquae Fantasticae Jawangiho Warangala? Nakupování těchto knih přispělo k tomu, že Coler byl označen za člověka, jenž svým jakkoliv úchvatným nadáním jen plýtvá na témata hraničící s holým bláznovstvím; a usilovné studium starodávných jazyků a nářečí, o nichž neměli ponětí ani ti nejlepší lingvisté, mu navíc zajistilo pověst excentrika. Fanatismus jen málokdy přináší něco dobrého, ale jak se nakonec ukázalo, právě Colerův fanatismus nám zachránil život.

Jeho samotářství – další vlastnost, kvůli níž se dočkal posměchu mnoha jiných lidí – tudíž nebylo vrozené, ale postupně nabyté v důsledku ostrakizace, vyprovokované jeho jedinečnými teoriemi. Často se stával terčem otevřeného posměchu ze strany ostatních archeologů, ale ani on sám se nebál vysmívat svým profesním kolegům za to, co označoval „opovrženíhodnou a přezíravou slepotou vůči věcem, které nedokážou vysvětlit nebo pochopit“; v tomto smyslu si zvláštní pozornost zaslouží epistolární spor, jejž vedl se sirem Charlesem Burtonem ohledně původu a využití oněch slavných pozoruhodných soch z Velikonočního ostrova, který vycházel na stránkách British Archaeological Digestu. Neutuchající pře mezi ním a jeho společníky jen hlouběji podkopávaly jejich vzájemný respekt, takže časem došlo i k tomu, že si vzájemně vyjádřili vážné pochyby ohledně vědecké erudice a způsobilosti. Já, coby celoživotní Colerův přítel, jsem nakonec zůstal jediným archeologem, s nímž mohl konzultovat své poznatky, a to z toho prostého důvodu, že jsem neopovrhoval jeho stanovisky. Naslouchal jsem mu nikoliv proto, abych mu vycházel vstříc, nýbrž proto, že jsem věděl, že jsme ještě neodhalili všechna tajemství světa a vesmíru.

A přesto byl Coler v prvé řadě tajnůstkář; v důsledku jakési vrozené nevíry v lidstvo odmítal komukoliv vyjevit své myšlenky, své zájmy, své činy. Je možné, že se na základě nabytých zkušeností bál posměchu; nicméně ani to nemůže zcela vysvětlit, proč v rámci svého tehdejšího pracovního nasazení dokonce i mně odmítal sdělit, čemu se věnuje nebo co z toho má vzejít. Téměř všechno si nechával pro sebe, jen tu a tam přede mnou utrousil neurčitý náznak a postřeh, při nichž jsem mohl jen v duchu zmateně upřít zrak do mlhy zlověstných důsledků a znamení. Coler mi všechno vysvětlil až v samotném závěru; teprve tehdy jsem zjistil, jak blízko jsme se dostali k záhubě; teprve tehdy jsem pochopil Colerovy dříve nevysvětlitelné aktivity.

Pro mne všechno začalo v překotném létě roku 1940, kdy Británie čelila nesmírné hrozbě německé invaze po souši, z moře a ze vzduchu. Coler se právě vrátil z expedice do Arábie a požádal mne, abych se zastavil na jeho panství v Severnfordu, protože mi chtěl ukázat „jednu drobnou zajímavost, kterou vykopal v arabské poušti“. Jelikož jsem se nevěnoval ničemu mimořádně naléhavému, ihned jsem se k němu dostavil. Pozval mne dovnitř, načež odešel pro svou trofej. Vrátil se vzápětí.

Bylo by jak otřelé, tak nepravdivé tvrdit, že ta věc tehdy sebemenším způsobem působila hrůzně; anomální byla pouze v tom smyslu, že byla nevyzpytatelná. Vypadala jako přibližně obdélníková, matně nazelenalá schránka ze skla nebo snad křišťálu. Jedinou zvláštností oné záhady bylo, že postrádala jediný viditelný spoj nebo otvor; takže pokud se opravdu jednalo o schránku, byla to schránka, u níž bylo teprve třeba objevit způsob použití. Nezdálo se pravděpodobné, že by měla sloužit jako dekorační předmět, poněvadž podle našich měřítek na ní nebylo takřka nic přitažlivého. Když jsem toto vše vstřebal, vzhlédl jsem ke Colerovi a němě vyjádřil své rozpaky.

„Tápu stejně jako vy,“ odpověděl, „nejen ohledně její funkce, ale také ohledně toho, z čeho sestává. Na první pohled to připomíná fluorit, a kdyby nebyla tak matná, dalo by se uvažovat, že je z čistého dioptasu. Jenže chemickou analýzou jsem zjistil, že nejde o jedno ani druhé. Rozhodně je to nějaká krystalická látka, ovšem taková, která podle všeho není tvořena žádnými nebo téměř žádnými pozemskými prvky.“

„Můj milý příteli,“ zvolal jsem, „tohle musíte ukázat Archeologickému ústavu!“ Myslel jsem tím Královský archeologický ústav Velké Británie a Irska. „Tomu říkám veleobjev!“

„Ne, Collinsi, to ne,“ opáčil zkroušeně, „s pověstí jsem na tom na štíru. Jen by si mysleli, že je to z mé strany nějaká mystifikace nebo rafinovaný kanadský žertík. V podobných situacích už jsem byl, výsledek byl vždycky stejný.“ Hovořil s chmurnou trpkostí, z níž se daly jasně vyvodit jeho minulé zkušenosti.

„Jak jste to vlastně našel?“ zeptal jsem se.

„To je další zajímavá věc! Naše skupina prozkoumávala několik podivných sloupových rozvalin (možná, ač ne s určitostí, Alhazredův „bájný Irem, Město sloupů“) a najednou došlo k tomu, že když jsem v jednom místě ryl lopatkou, propadla se pode mnou země a zřítil jsem se do jakési úzké jámy. Padal jsem asi šest metrů a nakonec pod zemí přistál na další písčité půdě. Tento objekt jsem musel uvolnit právě svým pádem, protože jsem viděl, jak vedle mě leží, stále napůl zabořený v písku. Několik mých mužů, kteří zaregistrovali, jak padám, mi hodilo lano, načež jsem z jámy vyšplhal i s touhle věcičkou.“

Jak říkal, byla zvláštní, ale ne tak úplně neobvyklá. Když jsem se ho zeptal, co s ní zamýšlí udělat, odvětil:

„To nevím, Collinsi, to ještě nevím. V současné době s ní nemůžu udělat nic jiného, než že nějakou metodou zjistím, z čeho je a jaký je její účel.“

„Momentíček, Colere,“ vyhrkl jsem znenadání. V té chvíli jsem se rozpomněl na své vlastní znalosti z četby arkánních textů, které, byť se nepřibližovaly Colerově úrovni, také nebyly bezvýznamné. „Není možné, že se jedná o Blakeův Zářící různostěn?“

„To mě také napadlo, Collinsi, ale tuto myšlenku jsem již zavrhl. Vzpomeňte si, co přesně Blake o Zářícím různostěnu říká: jde o krystal s mnoha ploškami neboli ‚zářící kámen‘, uložený v ‚otevřené schránce ze žlutavého kovu‘. Mimo fakt, že náš objev nemá žádný otevírací mechanismus, máme zde prostě jen schránku z krystalu, nebo možná masivní kus krystalu. Ať je to cokoliv, Zářící různostěn to není.“

Coler se na onu věc díval, jako by ho hypnotizovala, a vzápětí uhranula i mne. Prazvláštní ráz jí dodávala její zjevná nefunkčnost, nikoliv nějaká inherentní vlastnost krystalu samého. Jsem v pokušení napsat, že z ní dokonce čišel odér mimozemského původu, a nejsem s to určit, zda šlo o nějaký skutečný vjem, nebo něco zrozeného z nedokonalých vzpomínek a pozdějšího objasnění. Předmět to byl zvláštní, ale doopravdy na něm nebylo nic víc; hrůza měla přijít o něco později.

***

Po návštěvě u Colera jsem byl celý týden téměř neustále zaneprázdněn rešeršemi a chystaným vydáním historicko-archeologického pojednání o římských ruinách ve Walesu. Bylo to vlastně přesně o týden později, kdy mi Coler opět zavolal, že v souvislosti s jeho objevem došlo k dalšímu vývoji. Právě toho dopoledne jsem skončil s prací a byl jsem rád, že se Coler ozval v tak příhodnou dobu. Opět musím dodat, že mne tehdy stále ještě nezachvacoval děs; záhada krystalu nebyla zatím tolik podstatná a v průběhu svých vlastních badatelských aktivit jsem na ni v podstatě zapomněl. Bylo by naprosto směšné tvrdit, že jsem význam a důležitost, jaké jsem jí připisoval, pouze podcenil.

Onen „další vývoj“, o němž hovořil Coler, nebyl tak převratný, jak jsem očekával: schránka si uchovávala dosavadní tvar a barvu a jediná změna spočívala v tom, že uprostřed tohoto zeleného předmětu byly patrné jakési slabé zážehy, jako by do něj byla umístěna nějaká fosforeskující kulička. Bylo nabíledni, že při nadále neporušeném povrchu se tam objevily samy od sebe, a poněvadž jsme nevěděli, jaký je účel oné schránky, sotva jsme o funkci oněch podivných zážehů mohli mít sebemenší představu. Colera jsem se zeptal, kdy začaly, a na to mi odpověděl:

„Poprvé jsem si jich všiml dnes ráno, ačkoliv objevit se mohly kdykoliv v průběhu noci. Jenže to mě až tak netrápí; přemýšlím spíš nad tím, co si o tom máme myslet.“

S tím jsem nemohl nesouhlasit.

„Co to může znamenat, krucinál?“ ptal se spíš sám sebe než mne. „Co to může znamenat? Působí to tak nesmyslně a výstředně, že mě v souvislosti s tím nenapadá vůbec žádná hypotéza. Nemohu se ovšem zbavit dojmu, že za tím vězí něco víc, než se na první pohled zdá…

Odpověď,“ pokračoval, „se docela dobře může nacházet v jedné z mých knih. Už jsem se do nich začal dívat – v Prinnovi nic není –, ale pořád mi jich k prozkoumání zbývají desítky.“

Bylo nad slunce jasnější, že Coler chce, abych mu v tomto ohledu pomohl. Jelikož mne nesvazovaly žádné vlastní aktivity, nabídl jsem mu své služby a on zareagoval s dychtivostí, jež mi jasně sdělovala, jak se mu ulevilo, když mne nemusí prosit sám. V soběstačnosti získané na základě dlouholetých zkušeností si vypěstoval neochotu jak o laskavosti žádat, tak je sám prokazovat. Rychle odsouhlasil můj návrh, abychom začali co nejdřív, a společně jsme se odebrali do knihovny, kde se nacházela jeho závratně cenná sbírka.

Coler před mým příchodem už asi do dvou třetin prošel von Junztovy Unaussprechlichen Kulten, a protože se nyní tohoto svazku opět chopil, ponoukl mne, abych sám začal prohlížet kterýkoliv z dalších svazků. Nikdy jsem kompletně nepřečetl Alhazredův Necronomicon a usoudil jsem, že bych této příhodné příležitosti mohl využít. Sáhl jsem po ručně psané kopii, kterou Coler zakoupil od nějakého starého okultisty z Massachusetts, a pustil se do jejího pročítání. V knihovně jsem se usadil do jednoho ze dvou klubových křesel, zatímco Coler seděl v tom druhém.

Nejsem s to odhadnout, kolik hodin jsme si v té místnosti četli, ale fakt, že když jsem poprvé od Alhazredova svazku vzhlédl a všiml si, že za oknem padla noc a že kyvadlové hodiny v knihovně ukazují čas hodně po deváté, dokazuje, že během našeho bádání uplynula poměrně dlouhá doba. Colerovo zoufalství, že ve von Junztovi neobjevil sebemenší odkaz na svůj objev, bylo srovnatelné s mým vlastním zklamáním ze zjištění, že nám nikterak nepomůže ani Necronomicon. Podařilo se mi dostat asi do poloviny svazku a ani v jeho alegorických zlolajnostech jsem nenarazil na žádné skryté narážky na Colerovu krystalickou kazetu. Alhazredova zmínka o schránce, která je „oknem do prostoru a času“, nemohla být ničím jiným než aluzí na Zářící různostěn, jež takto přesně odpovídala popisům jak v Blakeově rukopisu, tak v Prinnových De Vermis Mysteriis. Pokud tomu tak bylo, nemohlo nám to jakkoliv pomoci; ačkoliv Alhazredovou pozdější zmínkou o jakési „Nyarlathotepově zbrani“ mohlo být míněno cokoliv od „druidských“ kamenů v Avebury po záhadnou kulatou věž v Billingtonově lese nedaleko Arkhamu v Massachusetts. Coler už v podvečer skončil s von Junztem a otevřel Warangalovy Civitates Antiquae Fantasticae, byť i z nahlédnutí do díla indického filosofa vyplynulo, že ohledně zeleného krystalu se v něm nepíše zhola nic, stejně jako tomu bylo u díla Prinnova a Alhazredova. Naše rozčarování z absence sebemenších vodítek se proměnilo ve zděšení, že žádná fakta nevynese na světlo jediný svazek Colerovy knihovny. Vedle frustrace jsme cítili stejně silné vyčerpání a Coler mi nakonec těsně před půl desátou řekl, abychom práci odložili a dopřáli si pozdní večeři. Žádný jiný návrh mi nemohl přijít více vhod.

Následující den už byl přece jen přínosnější, třebaže ve významu, jemuž jsme ještě nebyli schopni porozumět. Ráno jsem opět usedl v Colerově knihovně a pustil se do zkoumání Alhazredova svazku, zatímco se Coler dál mořil s Warangalovým dílem. Někdy poté, možná hodinu před polednem, jsem během chvilkové pauzy v luštění kostrbatého a rozmazaného rukopisu pohlédl na ranní noviny, nahodile pohozené na podlaze jen kousek ode mne. V nich byl otištěný článek, který, byť krátký a zdánlivě nevýznamný, se později ukázal jako mimořádně důležitý. Psalo se v něm toto:

OKULTISTÉ USPOŘÁDALI UTAJENÉ SETKÁNÍ

Brichester: 2. července 1940. Skupina přibližně dvou desítek vyznavačů okultních praktik ve věku od osmnácti do sedmdesáti a více let byla včera večer spatřena při jakémsi temném obřadu na vrcholu Strážného kopce, kde stojí několik pradávných druidských megalitů. Nezdá se, že by přinášeli oběti, ale bylo slyšet, jak vůdce uskupení, asi šedesátiletý muž, podle všeho vystupující v roli kněze, pronášel podivná zaříkání, která po něm jeho „kongregace“ svědomitě opakovala. Celá akce nejspíš neměla velkou důležitost, neboť obřad či ceremoniál trval sotva půl hodiny. Šlo o první takové setkání za více než šest měsíců a úřady se obávají, že opět začnou mizet malé děti, jak tomu bylo na sklonku prosince loňského roku, kdy se tato skupina sešla naposledy.

Nelze říci, že při prvním přečtení jsem tomuto článku věnoval větší pozornost. Ve snaze rozkrýt původ a funkci Colerova krystalu jsem si sotva mohl všímat absurdní litanie hrstky degenerovaných, napůl šílených individuí. Vzpomínám si, jak jsem si v duchu posteskl, že Brichester Herald musí mít opravdu zoufalý nedostatek materiálu, pokud je s to se snížit k vydávání tak triviálních a směšných „zpráv“.

Když jsem o dvě hodiny později skončil s Necronomiconem, téměř na minutu jsem se sešel Colerem, který právě odložil obrovský Warangalův svazek. Výsledek byl samozřejmě stejný jako předtím: i když se jak v Necronomiconu, tak v Civitates Antiquae Fantasticae nacházely detailní popisy Města sloupů Iremu, v jednom ani druhém svazku nebylo nic, co by nějak souviselo s nalezeným krystalem. Oba jsme se čtením duševně už notně vyčerpali, a proto jsem s radostí přijal Colerovu nabídku, abychom poobědvali.

Jen co jsme dojedli, rozezvonil se telefon. Spojovatelka Colerovi po zvednutí sluchátka sdělila, že mu přepojí hovor z letiště Wolverhampton, od muže, který jako své bydliště uvedl – světe, div se – Arkham, stát Massachusetts! Určitě by se nám takto neozýval Wilmarth, který nejspíš zapomněl i Colerovo jméno, a záhadu totožnosti tohoto transatlantického volajícího jen prohlubovala Colerova pověst excentrika a, je třeba přiznat, i vyložené nepřátelství ze strany jeho kolegů. Všechny otazníky se však rozptýlily v okamžiku, kdy Američan pronesl svá první slova.

„Meredithi!“ zvolal v odpověď na ně Coler žoviálně. „Neslyšel jsem tě už skoro patnáct let! Proč jsi proboha zrovna v Tewkesbury?… Abys mě navštívil? Mě? Z jakého důvodu?… Rozumím… Abych pravdu řekl, tak ano, ale deptá mě to natolik, že bych toho nejraději nechal a pustil se do něčeho nového… Budeme tam za chvíli. Na shledanou.“

Když Coler zavěsil, v kostce mne informoval, o čem se bavili. Vypadalo to, že Joseph Meredith, toho času vedoucí Katedry archeologie na Miskatonické univerzitě a jeden z posledních Colerových přátel, přiletěl Colerovi předat starobylý a zvláštní hieroglyfický traktát, který nedávno objevila jistá univerzitní expedice do Egypta. Meredithovi kolegové poté, co zjistili, že dešifrování zjevně tisíce let starého zlomku je nad jejich síly, došli k rozhodnutí, že jej raději vloží do Colerových rukou, neboť si dobře uvědomovali, že je jedním z nejvýznačnějších světových expertů na dávné jazyky. Americký archeolog právě přiletěl na letiště Wolverhampton v Tewkesbury a Colera požádal, aby pro něho přijel a vyzvedl ho, a na záhadném textu se tak mohlo začít neprodleně pracovat. Coler mu samozřejmě vyhověl.

Když jsme se na letiště dostavili, Mereditha jsme uviděli nejen s kufry, nýbrž i s malou černou schránou, o níž jsme věděli, že je speciálním pouzdrem na staré pergameny, obalem, který má objevený rukopis chránit před pustošivým zubem času a počasí. Nasedli jsme do auta a vydali se zpátky na Colerovo panství. Meredith nám cestou podal k nálezu další informace.

Expedici k nejrůznějším egyptským rozvalinám podnikli v zimě a, kromě menších archeologických artefaktů, byl tento pergamen jejím jediným významným výsledkem. Poněvadž jej odkryli nedaleko města Kurkur, dali mu jméno Kurkurský fragment. S jazykem či dialektem, v němž byl napsán, si lámali hlavu lingvisté, archeologové i historici. Téměř okamžitě vyloučili verzi o moderním i starodávném dialektu egyptštiny a vzhledem k tomu, že mohl být do Egypta snadno dopraven třeba i ze vzdálené Indie, byl podroben testu, zda není psaný v arabštině, sanskrtu nebo některém z desítky soudobých či starých indických dialektů. Nic však nepřineslo pozitivní výsledek a zkoumání potvrdilo jen to, že byl sepsaný buď jazykem nepředstavitelně starobylým, nebo spíš – zcela nevysvětlitelně – šiframi. Sám Meredith, který se rozpomněl na Langův Voynichův rukopis, razil teorii, že dílo mohlo být vytvořeno v nějakém hybridním jazyce; kupříkladu je zapsané sanskrtským písmem (neboť alespoň toto bylo z textu jasně patrné), jež tvoří chetitská nebo asyrská slova. Práce na této hypotéze se teprve rozbíhaly, protože se zdálo, že s ohledem na neznámý původ rukopisu mohlo být takových permutací nekonečně mnoho. Mereditha potom napadlo, že by dílo mohl prostudovat Coler, aby se posoudila možnost, zda není zapsané v nějakém záhadném jazyce, známém pouze Colerovi a podobným specialistům. A to byl v konečném důsledku důvod pro Meredithův příjezd.

Coler nechtěl ani slyšet o tom, že by se Meredith ubytoval v hotelu, a pro přechodný pobyt a jako operační základnu mu nabídl své sídlo – úctyhodný panský dům s mnoha pokoji, vystavěný v šestnáctém století, v němž se využíval jen zlomek prostoru. Zároveň se nacházel i dostatečně daleko od Londýna a dalších významných center, takže existovala jen malá pravděpodobnost, že by se mohl stát terčem bombardování německých vojenských letounů. Když jsme se vrátili do Severnfordu, odpoledne už notně pokročilo a s Meredithem jsme ochotně přistoupili na Colerův návrh, abychom napřed časně povečeřeli a večer si vyhradili pro zkoumání rukopisu.

Onen večer byl však důležitý ani ne tak kvůli pracím na Kurkurském fragmentu, jako kvůli incidentu, který nás, patrně vůbec poprvé, přivedl k přesvědčení, že jsme zapleteni do záležitostí daleko většího měřítka, než jsme se původně domnívali.

Poté co naprosto oprávněně poukázal na únavu z cesty dlouhé 6400 kilometrů, odebral se Meredith poměrně brzy spát. Ještě předtím jsme mu ovšem nezapomněli ukázat Colerův prapodivný krystal; byl to ve skutečnosti Meredith, který si jej toužil prohlédnout od chvíle, kdy se o nálezu doslechl od jednoho člena z Colerovy skupiny, studenta Miskatonické univerzity jménem Craig Phillips. Coler svému kolegovi vyjevil všechny skutečnosti související s objevem, včetně jeho nenadálého žhnutí, a zmínil se i o našich dosud marných snahách objasnit jeho původ a využití. Coler zdůraznil i to, že žhnutí od rána rozhodně zesílilo a že průměr fosforeskující kuličky uvnitř se už blíží šesti centimetrům. Meredith, samozřejmě soustředěný spíše na svou vlastní záhadu, se tvářil, že Colerovi věnuje pouze tolik pozornosti, kolik si žádá zdvořilost, načež se pokusil Colerovy myšlenky opět nasměrovat k novému tajemství, které mu vložil do klína. Nebylo to nijak obtížné, uvážíme-li, jak nás oba roztrpčovala naprostá absence vodítek ohledně významu a funkce krystalu.

Muselo být k jedenácté, když se to stalo. Coler mi napřed poskytl část Meredithova rukopisu a požádal mne, abych určitým způsobem uspořádal ona podivná a vybledlá písmena, což by mu mohlo umožnit rozluštit dávnou šifru, ale po nějaké době mne zastavil a řekl, že se mu možná podařilo objevit podstatu a systém celého textu. Znovu jsem se vrátil k hledání odpovědi na naši další záhadu a sáhl po relativně nedávné L’Historie des Planètes (1792) Laurenta de Longneze, abych zjistil, zda měl tento současník Sadeův a La Bretonneův o oné starobylé zelené věci arabského původu nějaké povědomí. De Longnezova francouzština byla prošpikována otravnými diakritickými a literárními archaismy, jež značně znesnadňovaly čtení, takže jsem si zanedlouho uvědomil, že jsem nad knihou takřka zlomený v pase, neustále mžourám a pohybem hlavy sleduji každý jeden řádek. Několikahodinové intenzivní čtení mne ke knize přikovalo do té míry, že jsem prakticky zapomněl na Colerovu přítomnost u stolu na druhé straně pokoje. Ze zasnění mne vytrhlo teprve jakési šourání, které jsem znenadání uslyšel jen kousek od sebe, a poprvé po několika hodinách jsem vzhlédl.

V místnosti jsem spatřil cizího muže; nebyl to Meredith ani Coler, nýbrž kdosi v ušmudlaném oděvu a s tupým výrazem, které prozrazovaly, že nemůže pocházet odjinud než z doupěte špinavosti a úpadku zvaného Lower Brichester.

Nad způsobem, jak se mu podařilo dostat do domu, visel větší otazník než nad záhadným důvodem jeho příchodu; bez meškání totiž zamířil k žhnoucímu krystalu na Colerově stole, a než jsem se nadál, od kořisti ho dělilo jen několik málo metrů.

Coler byl k mému překvapení stále natolik pohroužený do bádání, aniž měl o přítomnosti vetřelce sebemenší tušení, že v němém ohromení a úleku vzhlédl teprve, když jsem se na muže celou svou vahou vrhl a nepříliš obratným zápasnickým chvatem ho srazil k zemi. Ale buď proto, že jsem podcenil sílu toho zparchantělého bídáka, nebo jsem sám, aniž bych si to uvědomil, byl prostě příliš vyčerpaný, záhy jsem se ocitl na lopatkách a upíral pohled do tváře, v níž se kupodivu zračil výraz absolutního zděšení. Jako by lupiče zachvátilo neovladatelné šílenství, zničehonic vyskočil na nohy a bez ohledu na výsledek své bizarní výpravy a na tělesnou újmu, již mohl takovým počínáním utrpět, vrhl se střemhlav do okna Colerovy knihovny. Za úděsného třeskotu skla proletěl ven, načež se zvedl a dal se na útěk do tmy.

Poněvadž mne celý incident dočista připravil o řeč, jen jsem stál u okna a nespouštěl oči z toho podivného zloděje, který zpomalil, když si všiml, že se mu nikdo nevydal v patách. Coler však nelelkoval; najednou stanul za mými zády, položil mi ruku na rameno a zavelel:

„Honem, Collinsi! Utíkejte za ním! Sledujte ho!“

„Cože?“ vyhrkl jsem. „Proč, proboha?“

„Na vysvětlování není čas, prostě za ním utíkejte, slyšíte? Je to mimořádně důležité! Kurkurskému fragmentu už jsem skoro přišel na kloub a, Collinsi, on se týká právě tohoto našeho krystalu! Všechno do sebe zapadá, všechno najednou dává smysl. Myslím, že už dokonce vím, proč se sem ten lupič obtěžoval. Ale teď už utíkejte, Collinsi, sledujte ho a pak mi řeknete, kam se vydal! Běžte!“

Coler odmítal poslouchat jakékoliv námitky, neuspěl jsem ani s opakovanou žádostí o vysvětlení a nezbylo mi než splnit jeho příkaz.

Stopování zločince se ukázalo být poměrně jednoduché, neboť neměl tušení, že by ho někdo chtěl sledovat. Vzdaloval se nenucenou chůzí a relativní snadnost mého úkolu mi umožnila upřít mysl na několik hádanek, které se v ní znenadání, před pouhými několika minutami, zformovaly. Nejzásadnější byla otázka téměř absurdní odvahy, kterou toto individuum projevovalo; jaká mimořádná idiocie nebo zoufalá potřeba ho přinutila k pokusu spáchat svůj zločin přímo v naší přítomnosti, kde měl tak zanedbatelnou šanci na úspěch, že ji nebylo možné označit jinak než za holé šílenství? Pak zde byla záležitost Colerových útržkovitých zmínek o úspěchu při dešifrování Meredithova starobylého traktátu. Co mohl Coler myslet slovy, že všechno „do sebe zapadá“? A jak spolu mohly souviset Kurkurský fragment, zelený krystal a neúspěšný pokus o krádež? Někdy v té době jsem nejspíš poprvé začal neurčitě vnímat, že máme co do činění s velkými a děsivými záležitostmi mimo naše chápání, souvisejícími s dávnými tajemstvími galaktické hrozby, které jsou nevysvětlitelně spjaty s událostmi v našem vlastním středu, jejichž konečný výsledek vede ke zkáze natolik zničující, že by mohl, při náležitém usouvztažnění a pochopení, přivést mysl na nejzazší hranici nezvratného šílenství.

Vetřelce jsem pronásledoval napůl ztracený v myšlenkách, jelikož jsem přemítal o tajemstvích, která měl Coler každou chvíli odhalit. Najednou, když jsme se přiblížili k okraji Brichesteru, jsem si však uvědomil, že náš lehkovážný lupič může mít pouze jeden cíl: Strážný kopec, dějiště okultních obřadů ze včerejší noci.

Když jsme se dostali až ke kopci, vůbec mne nepřekvapilo, co vidím: kongregace, která se zde téměř na minutu přesně sešla před čtyřiadvaceti hodinami k čemusi, co se považovalo za nestydaté, ale neškodné setkání, zde byla opět, v houfu kolem plochého balvanu ve tvaru stolu na samém vrcholu vyvýšeniny ve středu asi dvaceti otesaných menhirů, jejichž závratné stáří bylo zřejmé i v téměř černočerné tmě. Ve skrytu za několika stromy jsem neúspěšného zloděje sledoval, jak se bázlivě blíží k ostatním, a jakmile dospěl k muži, který se zdál být vůdcem skupiny, s hlavou sehnutou zahanbením a za podpory několika tklivých gest zamumlal pár slov. Jen co dohovořil, vůdce – nevysokého, zavalitého, asi šedesátiletého chlapíka – popadla šílená zuřivost, začal chybujícího podřízeného fackovat a ustal teprve, když se zcela vyčerpal. Lupič, který byl téměř dvakrát větší než vykonavatel trestu, jako by vůbec nepomyslel na nějakou odvetu; ačkoliv agresivního karatele mohl snadno zpacifikovat, rozhodl se, že trest vydrží. Zdálo se totiž, že na onoho muže pohlíží s nevýslovným respektem, jenž byl stejně neuvěřitelný jako směšný. Když spolu skončili, starý vůdce všechny členy s plnou vážností poslal pryč, načež sám odešel. Viděl jsem, jak nešťastný mladík, kterému se dostalo tak tvrdého odsouzení, odchází opuštěný, oběť zesměšnění a nelíčené nenávisti ostatních.

Když jsem se vrátil na Colerovo panství a o incidentu podal hlášení, můj hostitel, stále sedící nad egyptským dokumentem, pomalu a zamyšleně přikývl, jako bych jen potvrdil jakousi jeho hypotézu. Odmítl mi říci cokoliv bližšího jak o pokusu o krádež krystalu, tak o postupu dešifrování Kurkurského fragmentu, a pouze prohlásil, že ho musím nechat o samotě, aby mohl dokončit překlad. Jenže to už jsem musel zakročit; když jsem uviděl, jak je vyzáblý a neupravený, uvědomil jsem si, že se potácí na pokraji naprostého fyzického a duševního vyčerpání. Odmítl jsem mu dovolit, aby té noci pokračoval v práci, a přiměl ho, aby se šel důkladně vyspat – a Coler měl buď málo síly, nebo naopak dost rozumu na to, aby se mi vzpíral.

Jakmile jsem se druhý den ráno probudil, nenalezl jsem takřka žádný doklad o tom, že v noci došlo k vyvrcholení a ukončení příšerných událostí, do nichž jsme byli takovou náhodou zapleteni. Došlo mi, neboť Coler už prolomil šifru Kurkurského fragmentu, takže zbýval už jen namáhavý úkol jej přepsat, že moje další přítomnost na jeho panství mu bude spíše překážet než pomáhat, pročež jsem se rozhodl opět navázat na vlastní archeologická studia. Při listování svým rozsahem nevelkým článkem jsem zjistil, že obsahuje řadu nepodložených tvrzení, což jsem mohl napravit pouze s pomocí rukopisů z oné doby, a tudíž jsem se před obědem vydal do Oxfordu a v Bodleyově knihovně jsem se pustil do studia sbírek starobylých písemností, abych odhalil příslušné zdroje. Když jsem s prací skončil, byla polovina odpoledne, a jelikož jsem měl čas, rozhodl jsem se, že se nebudu vracet domů a naopak se znovu seznámím s Oxfordem, který jsem neviděl už bratru dvanáct let. Pokud jde o architektonický vkus, mám v oblibě vrcholnou gotiku a málokteré místo dokáže ukojit mé touhy více než Oxford. Prohlížením staveb a procházkami venkovskou krajinou jsem musel strávit několik hodin, a třebaže mi takové rozptýlení lze odpustit, v duchu se často chvěji při představě, že jsem se do Severnfordu vrátil vskutku za pět minut dvanáct.

***

Kolem sedmé hodiny jsem povečeřel v jedné oxfordské restauraci, a když jsem konečně dospěl k závěru, že jsem rozmařilostmi promrhal dost času, vydal jsem se na zpáteční cestu. V půl deváté jsem byl doma. Vyčerpaný touláním jsem musel téměř okamžitě usnout. Probudil jsem se o pětačtyřicet minut později. Poprvé za celý den jsem pomyslel na Colera, krystal a Meredithův Kurkurský fragment a rozhodl se mu zavolat, abych zjistil, jak daleko se dostal.

Na telefonát kupodivu nikdo nereagoval, ačkoliv jsem aparát nechal několikrát zazvonit. Přece nemohl jít Coler tak brzy spát, pomyslel jsem si, a i kdyby šel, proč hovor nepřijme Meredith? Vydali se snad oba, stejně jako já, za nějakým archeologickým cílem? Nebo za jejich odchodem stojí prostá zábava a Meredithovo přání prohlédnout si, dokud tu je, alespoň letmo Anglii? Možností se nabízela celá řada a bylo zbytečné, abych nazdařbůh spekuloval. Tuto nepochopitelnou drobnou záhadu jsem mohl vyřešit pouze jedním způsobem – osobní návštěvou Colerova panství.

V garáži stále parkoval Colerův vůz.

„Ach, to jste jenom vy, Collinsi. Díkybohu že jste přišel –“

„Collinsi, oni ho sebrali! Sebrali ho! Hoďte sebou, člověče, musíme okamžitě vyrazit! Jestli přijdeme pozdě, Collinsi…“

PRAZVLÁŠTNÍ ŘÍČNÍ TRAGÉDIE

PODIVNÝ INCIDENT NA MOŘI

***