přeložil Milan Žáček

Carcosa

Kroměříž, 2023

Original title: Succubi

Copyright © Edward Lee, 1992, 2011

Published by arrangement with the author

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2023

Obálka (jacket illustration and design) © Dawid Boldys,

Shred Perspectives Works

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2023

ISBN 978-80-88243-47-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-88243-93-9 (EPUB)

ISBN 978-80-88243-94-6 (MOBI)

ISBN 978-80-88243-95-3 (PDF)

Všechna práva vyhrazena.

Frajerovi Mattu Johnsonovi

Zvláštní díky patří Davu Barnettovi,

Ginger Buchananové za to, že vydala paperbackovou verzi, a Bobu Straussovi.

Prolog

„Vařily hlavy,“ řekla Eberleová.

Profesor Fredrick se lekl. Zdálo se, jako by se mu někam zatoulaly myšlenky. Vařily hlavy. Upřel pohled na tu zvláštní štíhlou ženu a potom se znovu zadíval do jámy s lebkami.

Takže varná jáma, uvědomil si.

Navzdory spalujícímu slunci se v čistém vzduchu vrchoviny zachvěl. Naleziště mu na mysl přinášelo představy násilností, znásilňování. Řada nadšených studentů bušila do stěny horského hřbetu devítikilovými krumpáči. Jiní lopatami odkrývali amorfní tvary, které ze zapomnění věků dávno minulých vykutalo posledních šest dní archeologických prací. Kolem se zvedala mračna prachu. Hektický cinkot kovu dopadajícího na kámen zněl jako povědomá píseň. Fredrick touto prací – dolováním zdušených civilizací zpod silné zemské krusty – strávil celý život. Ale takto se ještě nikdy necítil. Připadal si jako vetřelec.

Eberleová stála vedle něho a do jámy shlížela jako bůh stojící na okraji propasti. Byla opravdu kost a kůže a docela vysoká, bledá – Fredrickova ženská obdoba. Rovné šedočerné vlasy měla kolem vyzáblého obličeje zastřižené jako helmu. Na své útlé tělo měla neúměrně velká prsa, která jí silně vypínala khaki pracovní blůzu. Velkýma bleděmodrýma očima upřeně sledovala postup vykopávek. Když se usmála, ve štěrbině mezi rty byla vidět řada ostrých bílých zubů.

Měla bizarní kvalifikaci: archeoložka-socioložka. Fredrick četl mnoho jejích statí v odborných časopisech; její dílo – aplikace společenské mechaniky na mytologii – ho fascinovalo. Na celém světě byla také možná jedinou odbornicí na obskurní přediberskou rasu známou jako Ur-loky. Fredrick se jí ozval do Států, když archeologický průzkum Oxfordské univerzity začal vynášet na světlo věci, které neměly ve zkoumané oblasti co dělat.

Kenotafy. Dolmeny. Obrovské masové hroby uprostřed životem kypící anglické krajiny.

Britští letečtí průzkumníci oxfordské odborníky vyrozuměli hned, jak se na topografických snímcích objevily první výmluvné rysy. Napřed měli za to, že jde o urnové pole. Univerzita pověřila Fredricka a jeho tým, aby započal s archeologickým výzkumem; v té oblasti pátrala po ztracené saské osadě od doby, kdy před dvaceti lety došlo k objevu několika britonských knih. Fredrick si hned prvního dne na nalezišti uvědomil, že narazili na něco úplně jiného.

Vařily hlavy, vnikl mu do mysli tichý hrdelní hlas Eberleové. Řeznice. Kanibalky.

Velké dieselové rypadlo chrlilo do kropenaté oblohy hluk a výfukové plyny. Mladí stratigrafikové u stěny nejhlubšího porubu pečlivě manipulovali se specializovanými nástroji. Čas se zde neměřil v letech, ale ve vrstvách, v pohybech štětců z velbloudí kůže a prachu. Do otvorů ve vlhké hlíně a jílovité břidlici se zaváděly fluorové sondy. Ne, toto nebylo urnové pole – toto byla kobka umrlců.

Kolem údolíček se chvěly vysoké stromy, jako by trpěly bolestí. Naleziště vypadalo, jako by je někdo vybombardoval, bylo poseté krátery. Ušmudlaní studenti z šachty vyzvedávali kbelíky plné cetek a odnášeli je zavěšené na tyčích přes ramena. Pásový dopravník vyvážel z hlavního výkopu kusy kamení a lidské kosti.

„Ur-loky,“ řekl Fredric. „Takže už jste si jistá?“

Eberleová na upraveném Nikonu F otočila makro objektivem. „Není o tom pochyb,“ sdělila mu. „Všechno, co našli vaši lidé, dokonale odpovídá archiváliím z doby římské okupace. Máme tu archeologický objev desetiletí.“

Své velké oči poté znovu upřela do jámy. Třpyt, který se v nich objevil, vyvolal ve Fredrickovi představu chtíče.

***

Výkopy byly téměř u konce. Už překročili rozpočet. Fredrick se s Eberleovou ubíral ke stanům kolem posledního shluku stromů. Shlédl na své hlínou umolousané kožené boty, stejný pár bot, v nichž chodil po bezpočtu předchozích nalezišť. Od Gallipoli po Ninive, od Jericha po Knóssos. Byl ztracený v myšlenkách, měl chuť se usmívat. Uvažoval o sobě jako o přízraku budoucnosti. Všechna ta kdysi velká města byla předurčena k tomu, aby po nich o tisíc let později kráčely Fredrickovy staré boty. Pohřbený čas. Celé civilizace uvězněné pod vrstvami jílu. Kráčel po světech a uvědomil si, že jednoho dne bude někdo jako on kráčet i po něm.

„Budeme slavní,“ zašeptala Eberleová.

„Cože?“

Dál se vlekla k plátěným příbytkům a neodpověděla mu. Z naleziště s rachotem vyjížděla nákladní auta, jejichž pružiny sténaly pod důkazy starých dob. Hromadami bronzu a dávného železa. Brože, spony, chrániče holí a ozdobné nadloketní náramky. Bedny plné keramických střepů vydechovaly na burácejících korbách mračna pradávného prachu. Objevili množství příborů, umně vyrobeného a stále ostrého kuchyňského náčiní. Ploché čepele s dlouhou střenkou, původu očividně jiného než saského nebo fríského. Eberleová jim říkala cnifs. Nástroje, jimiž se přinášely lidské oběti. Našli několik obrovských kotlů. Fekchettles. Ze všeho nejvíc však Eberleovou vzrušily rukopisy. Do dnešních časů přečkaly v kvalitně vyrobeném hliněném nádobí a půdě s vysokým obsahem dusíku; téměř všechny vyfotografovala, než pergameny rozložil na prach neúprosný vzduch, než si nekonečno vzalo, co mu odedávna náleželo.

Zastavili na rozcestí, aby se zadívali na závěr exodu. Nákladní auta pokračovala v pohybu s bednami plnými útrob jiné doby.

Poslední vůz toho odvážel víc: kosti.

Kolik jam odkryli? Kolik hrobů? Kolik příkopů napěchovaných lidskými hlavami?

„Exhumace těch hrobů bude trvat měsíce,“ poznamenala Eberleová.

„Tolik času nemáme,“ opáčil Fredrick. Vzdoroval rostoucí tíze svého věku. Jeho opálená vrásčitá tvář připomínala koryto vyschlého potoka. „O tom se s vámi potřebuju pobavit. Nezbývají nám možná ani hodiny.“

„Co tím myslíte?“ ohradila se zkoprněle. „Copak si neuvědomujete, co tady máme? Tohle naleziště je jediný fyzický doklad existence Ur-lok na celém světě. Už nejsou žádnou mlhavou záhadou. Tohle naleziště dokazuje, že to byly reálné bytosti.“

„Já vám řeknu, co je ještě reálnější. Recese. Daňové sazby. Inflace. Myslíte si, že ve Státech to máme horší? Tohle je Anglie. Oxford teď s největší pravděpodobností zarazí další financování. Platil nás, abychom našli anglosaské urnové pole.“

Rozpačitá Eberleová začala brunátnět. „Tohle jsou ale dějiny. Copak se můžou otočit zády ke svým vlastním dějinám?“

Klidně, pomyslel si Fredrick. „Budeme mít příležitost přesvědčit je o opaku. Dnes ráno sem přijede rozpočtový manažer. Jen si prostě nedělejte velké naděje.“

Jejich kroky zachřupaly na plevelem porostlé stezce. Slunce s blížícím se soumrakem vypadalo zvláštně deformovaně, disk rozžhaveného oranžového světla ztrácející tvar pod pomalým a stálým tlakem planety Země.

Fredrick odhrnul plátěnou chlopeň stanu. Když vešla dovnitř, zadíval se za ní, na její křepký stín. Na okamžik ustrnul, pak do stanu vstoupil i on, aniž se přestal zamýšlet nad otázkou, kolik tisíc lidí zde muselo být zmasakrováno.

***

Nenucenost, s níž Eberleová hovořila, ve Fredrickovi vyvolávala rozpaky. Posuzovala několik snímků obřích kotlů. „Urloky prováděly věci, při nichž by Vlad Napichovač vypadal jako Čáryfuk. Stahování z kůže, kastrace, čtvrcení těl – tohle všechno byla součást jejich umění. Uměly vydrancovat celé osady, ale ne kvůli kořisti nebo za účelem rozšiřování území. Šlo jim o infydels, kteří jim měli posloužit buď jako obřadní oběti a otroci nebo jako potrava. Zvláštní důraz kladly na obětování dětí z dobytých území. Nejcennější oběť objektu jejich víry představovala novorozeňata. Muže zajímaly jako otroky. Ženy zabíjely na jídlo. Všechny ženy mimo jejich vlastní pokrevní linii Ur-loky považovaly za duchovní protivnice. A tak je jedly.“

Když si Fredrick naléval čaj z termosky, třásla se mu ruka. Do tváří jim z čaje stoupala pára.

„A tyhle kotle, tyhle chettles?“ Eberleová ukázala na další snímek. „Mají obsah skoro čtyři sta litrů. Ty naplňovaly krví a vařily v nich své slavnostní pokrmy. Spočítala jsem si to. Víte, kolik lidských obětí byste potřeboval, kdybyste chtěl získat čtyři sta litrů krve?“

Fredrick se po jejím nechutném dotazu bezděčně zachvěl. „Kolik?“ opovážil se zeptat.

„Asi pětasedmdesát.“

Panebože, pomyslel si Fredrick.

„Děti pekly po desítkách na dolmenech,“ pokračovala, když si vymetla prach z vlasů. „Velkou roli u nich hrálo mládí, nebo bych spíš měla říct spirituální cyklický přerod lidského pozemského bytí v nekonečno. Z toho pramenila ta rituální obsese obětování mladosti. Všechno to byla výměna, transakce, gesto vzdání holdu realizované prostřednictvím duchovního napodobení.“

„To je absurdní,“ řekl Fredrick.

„Vážně? To si vážně myslíte? Ur-loky tvořily velice tajnůstkářskou okultní společnost. Žily přes tisíc let mezi Kelty, Goidely a Britony, kteří neměli téměř nebo vůbec ponětí o jejich přítomnosti. Výraz ur je mimochodem předstaroanglické odvozené slovo s významem weik nebo wicc.“

„Čarodějnice,“ nadhodil Fredrick.

„Ano. Bavíme se o subkulturním náboženském systému z doby před prvními evropskými záznamy. O čarodějnicích, které existovaly dřív než čarodějnictví. Podstatou všeho byl přerod. Uvažovaly, že obětováním mládí mohou toto mládí metamorfovat v objekt své víry. Víra a oběti. To je základní kámen všech náboženských systémů včetně křesťanství.“

„Křesťané nepekli děti na dolmenech,“ podotkl Fredrick.

„To ne, ale přečtěte si, jací byli křesťané před Kristem, předtím, než byly předpisy Starého zákona vymýceny Novou úmluvou. Věřili ve stejného Boha, a přesto byli neblaze proslulí svými oběťmi. Přečtete si Leviticus, pokud na to budete mít žaludek. Je to univerzální postoj, pane profesore. Je to důkaz svatosti.“

„Svatosti? Co má vaření lidského masa ve čtyřistalitrových kotlích plných krve společného se svatostí?“

„Tu krev,“ odpověděla. „Esenci života. Byl to symbol a dá se říct, že každé náboženství funguje na základě mechanického využití sociologických symbolů. A dá se také říct, že náboženství demonstruje společenské vnímání naděje prostřednictvím víry.“ Odmlčela se, aby se pousmála? „Krev, esence života. Není snad pití krve všeobecným symbolem věčného přetrvávání? Svatosti? Druidové to dělali šest set let před narozením Krista. Slyšel jste někdy o svatém přijímání?“

„Výborně,“ řekl Fredrick. Cítil se otráveně, unaveně. Co si rozpočtový manažer asi tak pomyslí, když uslyší, co byly Ur-loky ve skutečnosti zač? Zalitoval, že raději nenašli to fádní urnové pole.

Eberleová před ním rozprostřela další fotografie. Na jedné byla hluboká varná jáma. „Ur-loky měly zvláštní slabost pro lidské mozky pomalu vařené v lebce. Hlavy se několik hodin dusily ve vlastní šťávě, pak se vyjímaly a otvíraly ranami kamenných palic. Měly otroky vycvičené přímo za tímto účelem. Říkaly jim cok-braegans, což doslova znamená vařiči mozků. Mozky se potom ještě vřelé podávaly na hromádkách pečené ovesné kaše.“

Fredrick cítil, jak se mu obrací žaludek. Do hrdla mu stoupaly zvratky.

„A slyšel jste o býčích žlázách ze Skalistých hor? Ur-loky měly svou vlastní verzi. Lidská varlata obalovaná v kukuřičné mouce a smažená na sezamovém oleji. Rády měly také morkovou pomazánku, která často plnila funkci jakéhosi předkrmu. Morek se smíchal s pálivou paprikou a divoce rostoucí cibulí, povařil se, až se srazil, a výsledná směsice se podávala na pšeničných plackách. Bylo to něco na způsob dnešní paštiky na opékaném toustu. Z obřadních pokrmů – vyhrazených pro nejvýše postavené kněžky – neblaze proslul ‚děložní chléb‘. Lidské dělohy se nadívaly mletou pšenicí a kvasnicemi a pekly v kamenných pecích. Místo šťávy se pak chléb často poléval mužským semenem.“

Děložní chléb, zopakoval si Fredrick s nelíčeným odporem.

„Nad ohněm se rožnily marinované vaječníky. Z plic se vyrábělo pyré, to se pečlivě smíchávalo s lesními malinami a vařilo jako anglický pudink. Jazyky, rty a obličejové svaly se mlely, kořenily, balily do lidské kůže a nakonec se do křupava smažily v oleji. Nejslavnějším obřadním pokrmem z urlocké dílny byl entrillus-brok – což znamená ‚střevní rolka‘: sekaná střeva balená do lotosových listů vařená v páře z vroucí krve.“

Fredrick zesinal a neschopen slova na ni třeštil oči. V ústech měl sucho jako na poušti, a Eberleová pokračovala ve svém přehnaně detailním líčení pradávné kuchyně.

„Pokud jde o ty kotle, pod těmi se zatápělo, až to v nich burácivě vřelo. Do kolotající krve se házely vybrané orgány jako játra, slezina a ledviny a pravidelně se míchaly. Všechny větší svalové skupiny se umně krájely na plátky a přidávaly do směsi. Postupně se do ní přidávaly i bylinky a koření a před koncem tepelné úpravy se nezapomínalo ani na zeleninku.“

Zeleninku. Fredrickovu mysl na okamžik zahalila mlha příšerných představ. Na mysli mu vyvstaly obrazy urlockých jatek, kde se lidské bytosti filetovaly jako pstruzi, kde se z břišních dutin systematicky vyjímaly ty nejlahodnější části a kde se podřezávala hrdla a nemilosrdně se vyprazdňovala do rozpálených kotlů. Děložní chléb, přeříkával si v duchu. Střevní rolky. Opravdu mohlo existovat takové společenství? Opravdu mohla duchovní víra někoho přimět, aby pekl novorozeňata? „Paní Eberleová,“ nadechl se, když ze sebe mlhu setřásl, „až přijede ten manažer, myslím, že byste ho mohla těchto kulinářských podrobností ušetřit. Bude chtít vědět, proč jsou Ur-loky důležité z archeologického hlediska. Co mu řeknete?“

„Pravdu,“ odpověděla Eberleová. „Urlocké společnosti dominovaly ženy. Ty na mužské plémě pohlížely jako na nutné zlo. Když některá z Ur-lok přivedla na svět mužského potomka, toto dítě bylo okamžitě obětováno objektu jejich víry. Urlocké velitelky útočily na cizí osady oddíly tvořenými výhradně mužskými otroky z předchozích dobyvačných tažení.“

„Tomu je trochu těžké uvěřit.“

„Možná tomu jen věřit nechcete. Nechcete uvěřit tomu, že ženy existovaly jako společenská skupina nadřazená mužům, třebaže v dějinách by se takových příkladů našla celá řada.“

Vážně? Fredrick si to nemyslel. „A jak to prováděly? Jak dokázala skupina odpadlických amazonek zotročit celá mužská společenství?“

„To je legitimní otázka, pane profesore,“ připustila. „Bohužel na ni neexistuje žádná jednoznačná odpověď. Jak už jsem uvedla, Ur-loky byly čarodějnice. Okultními odkazy na jejich společenství překypují starořímské archiválie, a i když Keltové po sobě zanechali jen pramálo písemných památek, v tom málu, co po nich zbylo, je toto všechno jasně zdokumentováno.“

„Takže čarodějnice říkáte? Chcete mi říct, že Ur-loky vládly tisíc let určitému území proto, že muže zaklínaly?“

„To netvrdím já sama. Přečtěte si ty archiválie. Podle dochovaných písemností Ur-loky rituálně vyzývaly objekt své víry, aby je v boji proti nepřátelům obdařil určitou mocí. Ale na tom sotva záleží. Já v okultismus nevěřím, pane profesore. Ale věřím, že je důležité studovat funkci urlockého společenství coby sociálního útvaru. Musíte ovšem připustit, že míváme tendenci rychle se vysmát věcem, které neumíme objektivně nebo vědecky vysvětlit…“

Fredrick během tohoto vysvětlování přestal její slova plně vnímat. V hlavě mu její tirádu začal velice zvolna vytěsňovat jistý obraz. Viděl vesničany v hrůze prchající před hromobitím kopyt, snášejícími se stíny a výhružně pozdviženými meči a válečnými sekerami. Viděl masakry nevinných lidí, trupy bez odťatých končetin, které zůstávají ležet v prachu zvířeném odbíhajícími koňmi. Viděl mohutné blyštící se čepele, které se na pozadí zapalovaných příbytků zaklesávají do nahodile vybíraných těl. Viděl ženy stínající hlavy. Viděl nemluvňata vytrhávaná z náručí ječících matek. Krásné silné ženy s mrštnými těly ve válečném odění uprostřed těchto hrůz seskakují z koní, až jim dlouhé tmavé vlasy vlají jako hříva. Hlavy odťaté z mrtvol dosud se cukajících v hlíně pak shazují do kouřících jam. Všude prýští krev. Do vzduchu se nese ohlušující řev. Nádherné Ur-loky poroučejí otrokům s prázdným výrazem v očích, aby umírající i mrtvé rychle vykuchávali. A v tomto otřesně jasném výjevu profesor Fredrick zahlédl tvář jednoho z oněch nuzných služebníků.

Byla to jeho vlastní tvář.

„… a jak politováníhodné jsou sklony naší přemoudřelosti přehlížet všechno esoterické a záhadné.“

Fredrick začal opět vnímat. Jeho staré srdce se zklidňovalo jako po nenadálém úleku, výjev vyprchával a zvolna jej nahrazovaly třpytivé oči a úsměv Eberleové.

„Co se s nimi stalo?“ zeptal se. Aby se vzpamatoval, napil se čaje. Ten mezitím vychladl.

„To s jistotou nikdo neví. Podobně jako Mayové a lid Tai’tk i Ur-loky podle všeho zmizely během určitého časového úseku. Nemáme důkazy, které by podporovaly teorii o případném vojenském podmanění nebo genocidě. Stejně nepravděpodobný je hladomor nebo nějaká epidemie. Já sama bych na základě nomenklatury jejich náboženství tipovala, že nejspíš zmizely v důsledku předem promyšleného populačního rozptýlení.“

„Co vás k takové myšlence vede?“

„Jednoduché konotativní posouzení jejich náboženské praxe. Každý aspekt urlocké kultury je důkladně zaznamenán ve starořímských archiváliích. Ur-loky, podobně jako druidové a hinduisté, praktikovaly náboženství, které mělo ascendentní povahu. Tělesný život vnímaly jako proces duchovního očišťování. Je více než pravděpodobné, že Ur-loky usoudily, že dosáhly dostatečně vysoké duchovní úrovně čistoty, načež se rozptýlily mezi okolní obyvatelstvo tak, jak jim to nařizoval objekt jejich víry.“

Fredrickovu tvář křivila nechápavost. Objekt jejich víry. Pokud se nepletl, Eberleová toto sousloví už několikrát použila. Sice se jí ptát nechtěl, ale neudržel se: „Co přesně byl ten objekt jejich víry?“

„Podle starých Římanů jí říkaly Ardat-Lil, ačkoliv podobné, nebo dokonce identické božstvo uctíval bezpočet dalších náboženských systémů. Zamyslete se nad odvozeninami ze střední nebo staré angličtiny: loc ve slově Ur-loc a Lil ve slově Ardat-Lil. Vzniká tak liloc, což lze přibližně přeložit jako smilný duch.“

Profesor Fredrick tomu stále nerozuměl.

Eberleová se na skládací židli významně opřela. Pak se sotva postřehnutelně pousmála. „Ardat-Lil byla sukuba.“

Kapitola první

Vpředu se za blýskajícími červenými a modrými světly slévaly stíny. Světlomety jejího auta ozářily velkou oranžovou ceduli: Policie – terénní zkouška střízlivosti. Buďte připraveni zastavit.

Ajéje, pomyslela si. Po pozdvižení v kanceláři a diagnostických záhadách dr. Harolda Ann potřebovala něco pro obveselení.

Tady můžu někomu nakopat prdel.

Policie si k provádění své neblaze proslulé neústavní operace přirozeně vybrala to nejméně vhodné místo: hlavní městský tah za večerní špičky. Ann svůj Mustang GT zastavila těsně před otevřenou dlaní dopravního policisty. K jejímu okénku přistoupili dva jeho kolegové, muži bez tváře na pozadí stroboskopických záblesků.

„Dobrý večer, paní,“ pozdravil ji jeden z nich.

„Ten právě skončil,“ opáčila Ann.

„Co prosím?“

„Chci říct, že dobrý večer jsem měla až do tohohle okamžiku, kdy jste uznali za nutné bezdůvodně a nesmyslně omezit mé občanské právo na přesun dopravním prostředkem.“

„To není příliš dobrý postoj, víte to?“

„Pane strážníku, odkdy má státní policie privilegium vynucovat si nějaké postoje?“

Policista se zarazil. „Mohu, prosím, vidět váš řidičský a technický průkaz?“

„To nevím, pane strážníku. Nejsem oční lékařka. Nejsem tudíž schopna věrohodně určit, co uvidíte a co ne. A jestli smíte vidět můj řidičský a technický průkaz? No, to myslím, že ano.“ Ann oba průkazy předala.

„Pila jste, paní Slaviková?“

„Ano,“ odpověděla.

„Kolik?“

„Nejsem si jistá. Nevěděla jsem, že zákon občanům ukládá povinnost registrovat svůj denní příjem tekutin. Tak jste to myslel?“

„Kolik jste toho dnes vypila, paní Slaviková?“

Nad tím se zamyslela. „Asi tak šest šálků kávy. K obědu pak jednu colu bez cukru. A teď cestou domů jsem vypila lahev Yoo-Hoo.“ Lahev s čokoládovým nápojem zvedla a ukázala mu ji.

Policista se opět zarazil a nadechl. „Pila jste dnes nějaký alkohol, paní Slaviková?“

„Alkohol? Myslíte tím ten prchavý a mimořádně hořlavý hydroxylový derivát uhlovodíků používaný v průmyslových rozpouštědlech a čisticích prostředcích a zároveň smrticí jed? Ne, pane strážníku, dnes jsem alkohol nepila. Pokud se chcete zeptat, jestli jsem pila nějaké alkoholické nápoje, odpověď zní ne.“

Policista na ni opět zůstal civět. „Paní Slaviková, chtěl bych, abyste si vystoupila z auta.“

„Proč?“ zeptala se. „Abyste mě proti mé vůli nutil dotýkat se nosu? Abyste mě proti mé vůli nutil procházet se po dělicí čáře? Abyste mě nutil foukat do alkohol testeru značky Smith & Wesson?“

„Tady tomu, paní Slaviková, říkáme terénní zkouška střízlivosti.“

„Takhle jste si to nazvali? Já bych to označila za policejní šikanu. Pane strážníku, není nezákonné být nekoordinovaný a vy stejně nejste profesně způsobilý posuzovat stav mé tělesné koordinace. Stejně tak byste se před soudem nedokázal bezvýhradně zaručit za přesnou funkci a kalibraci zařízení k detekci množství alkoholu v dechu. A teď mě poslouchejte, pane strážníku. Je mi sedmatřicet. Měřím sto šedesát centimetrů a vážím čtyřicet devět a půl kilogramu. A vy? Jste muž po dvacítce, sto osmdesát pět centimetrů, a pokud se nepletu, tak nejméně devadesát kilo, a tady váš kamarád, ten je ještě větší. Jinak řečeno, jste velcí a silní policisté, mladí muži, kteří mě můžou na hlavní městské komunikaci snadno a proti mé vůli vytáhnout z vozu. A ano, domnívám se, že byste mě mohli také přinutit podstoupit tu vaši směšnou terénní zkoušku střízlivosti. Vzhledem k vyděšení, které bych cítila, bych vás nebyla schopna zastavit. Vlastně si myslím, že v takovém případě by proti dvěma statným, silným mladíkům se smrticí zbraní u opasku byla bezmocná každá žena. Tím chci jen říct, pane strážníku, že pokud mě chcete na městské ulici násilím vytáhnout z auta a přinutit podstoupit tuhle vaši ponižující a mimořádně protiústavní zkoušku, jen si poslužte. Pokud tak ovšem učiníte, podám na vaše oddělení trestní oznámení v souvislosti s ušlým ziskem, budoucí újmou a psychickým strádáním, neboť takový postup by mě zcela jistě rozrušil do té míry, že bych nebyla schopna pracovat a ohrozila bych své profesní postavení, v důsledku čehož bych utrpěla duševní újmu. Pokud se mě na druhé straně rozhodnete zatknout, podám na vaše oddělení trestní oznámení v souvislosti se vším výše uvedeným, a navíc i neoprávněným zatčením.“

Zdálo se, že oba policisté mlčky svádí nějaký vnitřní boj. „Vy jste právnička, paní Slaviková?“ zeptal se větší z mužů zákona.

„Patří k pravomocem strážce veřejného pořádku páčit z náhodně vybraných občanů informace ohledně jejich zaměstnaneckého poměru? Domnívám se, pane strážníku, že si vyhradím právo od tohoto okamžiku dále nevypovídat, pokud ovšem za dobu od chvíle, kdy jsem se do ní dívala naposledy, nebyla nějakým způsobem zneplatněna Ústava Spojených států amerických. A teď už mě nechte jet.“

Oba policisté ustoupili a mávnutím ji poslali pryč.

To je mnohem lepší, pomyslela si Ann Slaviková a pokračovala po West Street. Věděla, že jen dělají svou práci, ale potřebovala si s nimi pohrát, aby přišla na jiné myšlenky. No tak jo, jsem kráva. Nemůžu si pomoct. Ano, jsem právnička.

Nezvyklejší den snad ještě nezažila; slavila obrovský úspěch a svíral ji obrovský zmatek. Na tento den čekala sedm let a měla by být šťastná. Ale jediné, na co teď dokázala myslet, byla slova dr. Harolda.

Ohledně toho snu. Ohledně té noční můry.

***

Když proklouzla dveřmi, uslyšela, jak Martin ťuká do psacího stroje. Proč si nekoupí počítač? Ty aspoň nedělají takový hluk. Nabídla mu, že ho zaplatí, ale ujistil ji, že žádný nechce. „Nedopustím, aby moji múzu pošpinily diskety a blikání na obrazovce,“ řekl jí jednou na toto téma. Ann skutečný důvod dobře znala: za „almužnu“ z vysoké školy si počítač jednoduše dopřát nemohl. A jeho mužská hrdost by nedovolila, aby mu jej kupovala ona.

Vstoupila do břidlicí vykládané haly a zadkem za sebou zavřela. Potom úlevou zaúpěla a odložila tašku s dokumenty, která vážila víc než běžný kufr. Taková taška byla prokletím každého právníka; člověk v ní nosí život a právníkův život váží opravdu hodně. Když na háček věšela kabát od Burberry, usmál se na ni portrét z profesionálního studia, kde pózovala s Martinem a Melanií. Moje rodinka, pomyslela si roztržitě. Ale opravdu jí byla? Nebo to byl pouze její chabý ústupek normálnosti? Portrét ji často deprimoval – připomínal jí, co její nerozhodnost musí páchat na Martinovi. Bála se, že s každým uplynulým měsícem Martin na její drahoty se sňatkem pohlíží se stále větší rozmrzelostí. Věděla, že obviňuje sám sebe, že každý den prožívá v jakémsi vnitřním děsu za ustavičného přemítání, co v sobě má, že to pro ni není dost dobré, a toto ji užíralo ještě víc, protože s jeho nedostatečností to nijak nesouviselo. Šlo naopak o něco v ní, ale neuměla vyjádřit o co. Co mě brzdí? zeptala se v duchu portrétu. Věděla, že jí rozhodně neodpoví.

Přešla do obývacího pokoje a ze zvyku zapnula televizi. Očekávala ta stále stejná ohavná odhalení: deficity, krachy bank, vraždy. Hlasatelka s příliš silnou vrstvou make-upu však říkala: „… nedávno opravený Hubbleův teleskop. Astronomové z NASA minulý týden oznámili, že se blíží takzvané úplné tangenciální měsíční apogeum, úplněk, k němuž dojde současně s letošní jarní rovnodenností. ‚Normálnímu člověku to nezní nijak úžasně,‘ vysvětloval dnes ráno novinářům John Tuby z MITu, ‚ale pro astronomy jde o mimořádnou zvěst. Měsíc bude občas vypadat narůžověle, a to v důsledku refrakce v atmosférických vrstvách. K tomuto jevu dojde poprvé za tisíc let.‘ Takže, hvězdáři, vytáhněte dalekohledy a buďte připraveni,“ pokračovala trapná hlasatelka. „A následují pudlové na lyžích!“

Pudlové na lyžích. Ann televizi vypnula. Alespoň to nebyly obvyklé zprávy. O blížící se rovnodennosti slyšela už několik dní, jako by to byla nějaká zásadní událost. Jenže jakou bude mít měsíc barvu nebo proč, jí bylo srdečně jedno. Teď jí záleželo jen na tom, aby si odpočinula.

Otočila se do chodby. „Jsem doma!“ ohlásila.

Doma znamenalo v luxusním třípokojovém bytě kousek od Circle. Byl dokonalý, ale aby nebyl, za 340 tisíc dolarů. Byty s výhledem na vodu se za takovou cenu prodávaly. Ann se líbil. Melanie měla druhý pokoj a třetí Ann používala jako pracovnu. Martin psal v malém kutlochu. Byt byl rohový – balkon u ložnice měl výhled na vodu a kutloch zase na State Circle, který se v noci nádherně vyjímal. Ann se po něm bude stýskat. Ale když se ve firmě člověk stane partnerem, byt už nepřichází v úvahu.

Martin byl v mžiku venku, i s tím svým škarohlídským výrazem. Spisovatelé jsou divní, ale Martinovy podivnosti byly jiné. Nejméně jednou týdně vyhrožoval, že přestane psát, aby posílil jejich vztah, a ona mu zarputile věřila. Cítil výčitky kvůli své finanční situaci, která byla směšná. Na poloviční úvazek učil literaturu na vysoké škole a zbytek času psal. Ann jen na státních daních odvedla víc peněz, než kolik on v hrubém vydělal za celý rok. Byl básník, kritikou uznávaný. „‚Kritikou uznávaný‘ znamená, že máš skvělé recenze a nic nevyděláváš,“ řekl jí kdysi. O jeho básnických sbírkách, zatím čtyřech, a vydaných velkým nakladatelstvím, se velice kladně psalo v BookWorldu na stránkách Washington Postu, v New York Times, v Newsweeku a v každém významném literárním časopise v zemi. Loni zásluhou svého agenta prodal tři povídky do Atlantic Monthly, The New Yorkeru a Esquire a přišel si za ně na víc, než kolik dělaly celkové tantiémy z jeho poslední sbírky básní. „No tak piš víc povídek,“ navrhla mu. „Ne, ne,“ lamentoval. „Próza je omylná. Verše jsou jedinou pravdou v psaném projevu coby umělecké formě.“ Jak chceš, pomyslela si.

„Co říkal doktor Harold?“ zeptal se, když si ji přivinul k tělu.

„Pořád to samé. Někdy si myslím, že tam marním čas.“

„Panebože, Ann, zatím jsi měla jenom tři schůzky. Dej tomu šanci.“

Šanci, zopakovala v duchu. Ta noční můra začala před dvěma měsíci. Zdála se jí každou noc. Sen se v jednotlivostech občas lišil, ale základ zůstával pořád stejný. V současnosti ji už trápil do té míry, že bývala vyčerpaná v práci; cítila se vykolejená. Právě Martin přišel s nápadem zkusit psychiatra. „Nejspíš je to nějaká podvědomá starost o Melanii,“ nadhodil. „Kvalitní cvokař dokáže určit příčinu a pak i najít způsob, jak se s ní popasovat.“ Domnívala se, že to dává smysl. Nevadilo jí těch 200 dolarů za hodinu (její vlastní firma si běžně účtovala totéž za hodinu pro obyčejného klienta), spíš šlo o to, že kdyby se zdroje svých potíží nedopídila rychle, mohla by tím utrpět její kariéra, a kdyby utrpěla její kariéra, utrpěla by tím Melaniina budoucnost, o vztahu s Martinem ani nemluvě.

Abstraktní reprodukce na stěně zobrazovala flekatý týl hlavy prohlížející si pointilistický soumrak. Dílo neslo název Sen o snivci a bylo z dílny jednoho místního umělce. S Martinem ho koupili v galerii Sarnath. Pokřivený tvar subjektu jí však teď připomínal těhotné břicho z jejího snu.

Otočila se a Martina políbila. „Je doma Melanie?“

„Je někde s kamarády.“

Bože. Melaniini „kamarádi“ Ann znepokojovali víc než kterýkoliv jiný aspekt jejího života. Noviny jim přezdívaly „pankáči z centra“. Kožené bundy, roztrhané džíny, které držely pohromadě jen díky zapínacím špendlíkům, a účesy, co by mohly dohnat Vidala Sassoona k sebevraždě. Ann si uvědomila, že z její strany jde o předsudky; tihle pankáči pro ni byli totéž, čím pro generaci jejích rodičů byli hipíci. Martin se s několika z nich setkal a ujistil ji, že jsou v pohodě. Jen prostě vypadali ujetě – vypadali jinak. Matka ochranářka v Ann nechtěla, aby Melanie byla jiná, ačkoliv tento pojem byl relativní. Věděla, že je zoufale úzkoprsá, ale pokud šlo o její vlastní dceru, kdovíproč jí to nevadilo. Dcery jiných lidí, tam je to v pořádku. Ale moje taková nebude. Martina milovala upřímněji než kohokoliv jiného ve svém životě, ale jeho liberální postoje ji až příliš často dožíraly. Kolikrát se o nich pohádali! „Je to otázka citlivosti, Ann. Když jsi byla v jejím věku, nosilas symboly míru, korále a poslouchalas Hendrixe. Tohle je to samé. Je to trend, se kterým se ztotožňuje. Možná že kdyby ses jí snažila víc porozumět, nebyla by si sama sebou tak nejistá.“ „Aha, už chápu,“ opáčila. „Vyčítáš to mně. Musím být špatná matka, protože nechci, aby se moje dcera tahala s partičkou lidí, co vypadají jako zplozenci Sex Pistols! Panebože, Martine, viděls některé z nich? Jednomu z hlavy trčí kovové hroty!“ „Vypadají jinak, takže na ni musí mít negativní vliv? Tohle chceš říct, Ann? Slyšelas vůbec někdy o sebevyjádření? Možná bys je schvalovala, kdyby všichni nosili mokasíny bez ponožek a měli jména jako Biff a Muffy.“ „Trhni si, Martine.“ „Ann, je to jenom nevinná mládež s odlišným světonázorem. Melanii kamarády vybírat nemůžeš. Tohle je její věc a ty bys to měla respektovat.“

Někdy ho měla chuť poslat ke všem čertům. A co že měl pravdu? Dr. Harold vyslovil názor, že její námitky vůči Melaniiným kamarádům jsou obranný mechanismus. Fakt, že je s Melanií tak málo, v ní vyvolává tak silné výčitky, že si pro ně našla jinou, snazší trajektorii. „Přetěžujete se v práci,“ řekl jí psychiatr. „Dosáhla jste ohromného úspěchu, ale tuhle skutečnost používáte k útokům na své nejbližší. Podvědomě víte, že jako matka zanedbáváte své povinnosti, a cítíte, že právě tohle je příčinou nedostatku sebevědomí vaší dcery. Ale místo abyste si to přiznala a něco s tím udělala, rozhodla jste se, že se tím nebudete vůbec zabývat.“

A Harolda by ke všem čertům nejradši poslala taky. „To jako platím dvě stovky za hodinu, abych se nechala urážet?“

Psychiatr se rozesmál. „Nabízet jasnější pohled do vašeho nitra není nijak urážlivé. Pokud chcete, aby vaše dcera byla šťastná, musíte ji podporovat v tom, jak vnímá věci kolem sebe. Vždycky když se ostře vymezíte proti jejím názorům, urážíte ji samotnou. Tyhle věci dokážou mladé mysli pěkně ublížit.“

„Ann, ona už není malá holka,“ řekl jí Martin. „Je to inteligentní, kreativní sedmnáctiletá slečna. Netrap se tím.“

Ann prskala. Celý den byl pro ni příliš chaotický, a Martin to viděl. Podíval se na hodinky. „Konečně je čas na pivo.“ Jí nalil gin s tonikem a sobě jedno ze svých snobských piv. Změnou tématu jí chtěl taktně naznačit, že její obavy už nechce dál rozpitvávat.

„Napsals toho dneska hodně?“ zeptala se. První lok ginu ji hned začal uvolňovat.

„Různé věci. Ale zvládl bych i víc, kdyby nebylo toho vyrušování. Pořád ti volal nějaký chlap. Řekl bych, že to zkoušel snad pětkrát nebo šestkrát.“

„Nějaký chlap?“

„Říkal jsem mu, že se vrátíš až v podvečer. Zeptal jsem se ho, jestli ti nechce nechat vzkaz, ale opakoval, že vzkaz ne.“

„Nějaký chlap?“ nevzdávala se.

„Musí to být tvůj další milenec,“ řekl Martin.

„Jo, ale který? Víš, že jich mám desítky.“

„Jasně, ale proč se s nimi chceš zahazovat, když máš doma tak okouzlujícího, inteligentního a velice ohleduplného muže, jako jsem já? A to ani nemluvím o svých mimořádných postelových dovednostech.“

„Velice nerada tě vyvádím z omylu, drahoušku, ale tebe si nechávám jenom proto, že umíš skvěle vařit.“

„Ahá, takhle to teda je!“

Ale žerty stranou, tento urputný volající jí začal vrtat hlavou. Že by jí chtěl pogratulovat někdo z kanceláře?

„Měl takový srandovní hlas, jako kdyby měl rozedmu plic nebo něco takového, nebo streptokoka v krku.“

Ann se zamračila, ale nechala to být. Ať to byl kdokoliv, nejspíš ještě zavolá.

„S večeří jsem ještě nezačal,“ přiznal se Martin a zapálil si cigaretu. „Mohl bych rozmrazit –“

Ann konečně došlo, jak je roztěkaná. Vždyť mu to ještě vlastně ani neřekla, že? „Nic nerozmrazuj. Jdeme ven. Rezervovala jsem stůl ve Smaragdovém pokoji.“

Martin se ušklíbl. „Ale to je nejdražší restaurace ve městě.“

„A taky nejlepší.“

„Jasně, ale, ehm, můžeme si to dovolit?“

Ann se chtěla rozesmát. Podle měřítek všech okolo byla bohatá a ode dneška ještě bohatší. V takových chvílích o sobě vždycky dávala vědět Martinova finanční hrdost. Ann ho v podstatě vydržovala a oba to dobře věděli. Otázkou Můžeme si to dovolit? jí ve skutečnosti sděloval: Jsem švorc jako obvykle, takže za večeři budeš muset platit ty. Jako obvykle.

„Dneska slavíme, Martine.“

S podezíravým výrazem odklepl popel. „Co slavíme?“

„Dneska jsem se ve firmě stala partnerem.“

Tato novina ho na okamžik omráčila. Jen tam stál a díval se na ni. „To si děláš prdel?“

„Ne. Bylo to překvapení jako hrom. Včera jsem pracovala pro firmu Collins, Lemco a Lipnick. Dneska dělám pro firmu Collins, Lemco, Lipnick a Slaviková.“

„Tak to je super!“ Martin se konečně rozradostnil a pevně ji objal. Ale Ann svou radost musela předstírat. Na tento den, vrchol kariéry každého právníka, čekala sedm let, a přitom nedokázala myslet na nic jiného než na tu noční můru.

***

Martin ji o ruku požádal dvakrát. Ann ho v obou případech odmítla, a ani teď si nebyla jistá, proč vlastně. Špatná zkušenost, říkala si. První manžel ji opustil před více než deseti lety. Byly to krušné časy a Mark je neulehčoval. Během dne chodila na právnickou fakultu, v noci pracovala a mezitím se snažila co nejlépe vychovávat Melanii. Markova selhání nebyla vždycky jeho chyba. Rodiče ho neměli rádi. Máma si o něm myslela, že vypadá „úskočně“, a táta ji ujišťoval, že je „flákač“. Prací na stavbě se v jejich oblasti dalo slušně vydělat za předpokladu, že vás zaměstnávala spolehlivá firma. Mark poznal několik firem, které takové nebyly. Vedle Ann se vždycky cítil méněcenný. V době, kdy nepracoval, Ann přinejmenším ušetřila spoustu peněz za jesle a chůvy. Týden po tom, co na právnické fakultě odpromovala, Mark zmizel. Promiň, ale dál už to nezvládnu, stálo ve vzkazu. Najdi si někoho, kdo tě bude víc hodný. Mark.

Její rodiče to ve skutečnosti potěšilo, což bylo něco, co jim nikdy doopravdy neodpustila. Marka od té doby neviděla. Melanii bylo tehdy asi pět; na tátu si dnes sotva pamatovala.

První roky ve firmě byla Ann tak uštvaná, že neměla vůbec žádný společenský život. Z nějaké té občasné schůzky nemohlo nikdy nic vyklíčit, už jen kvůli tomu, že byla právnička a svobodná matka. Jednoho dne jí došlo, že uplynuly tři roky, aniž měla jedinkrát sex. Od mužů nemohla očekávat, že se pohrnou do role manžela ženy, která pracuje deset dvanáct hodin denně šest dní v týdnu a s jiným mužem má zádumčivou dospívající dceru.

Ale Martin byl jiný. Potkala se s ním na vysoké škole; firma zakoupila počítačový systém a Ann dostala za úkol absolvovat třídenní kurz práce s textovým editorem. Martin seděl v bufetu a potahoval z cigarety nad štosem studentských prací o básníkovi Randallu Jarrellovi. Jen k ní vzhlédl, prohodili pár slov a pozval ji na skleničku. Strávili příjemný, zdvořilý a nevinný večer v Undercroftu, a to bylo všechno. O týden později už spolu chodili. Výborné bylo, že jeho psací režim nekolidoval s jejím pracovním režimem. V tomto ohledu nikdy nečelili žádnému tlaku a nikdy se nemusela nutit chodit ven, když byla příliš unavená. Než se k ní a Melanii nastěhoval, všechno jí jasně předestřel. „Jsem básník a nehořím žádnou jinou pracovní ctižádostí. Píšu šest až osm hodin každý den, den co den, a na poloviční úvazek učím na vysoké. Mohl bych učit i na plný úvazek, brát si víc kurzů za víc peněz, ale kdybych do toho šel, utrpělo by tím moje psaní. Nikdy to neudělám. Nikdy nejspíš nevydělám víc než dvacet tisíc ročně. Než se spolu někam pohneme, chci, abys tohle všechno věděla. Chci, aby tyhle věci byly na stole a aby kvůli tomu později nedocházelo k nějakým nedorozuměním. Vždycky budu jenom chudý básník.“ To měli všichni muži ve svých finančních záležitostech takhle jasno? O své lásce k němu nikdy nepochybovala; bylo jí jedno, kolik vydělává, pokud ji on sám bude milovat. A pochybnosti necítila ani ohledně jeho lásky k ní.

Martin byl skvělý muž v domácnosti. Učil dvě hodiny v úterý a ve čtvrtek dopoledne. Ostatní dny od rána do večera psal. Měl rád rutinu; „psychický a kreativní řád“, jak tomu říkal. Každé ráno odvezl do školy Melanii, pak se vrátil domů a psal nebo jel do školy a učil, pak znovu psal a jel vyzvednout Melanii. Připravoval všechna jejich jídla (všichni spisovatelé byli skvělí kuchaři), a dokonce myl nádobí! Praní a uklízení si rozdělil s Melanií. Ann častokrát nestihla přijít na večeři, ale ani to nebyl problém. Melanie si ho rychle oblíbila. Povzbuzoval ji a vedl líp, než Ann mohla vůbec očekávat, a jelikož oba byli zapálení liberálové, na všem se shodli. Martinovi se dokonce zamlouvala i její zběsilá a disonantní hudba. Nejméně jednou za měsíc ji a několik jejích kamarádů vozil do jednoho washingtonského new wave klubu na koncerty skupin jako Car Crash Symphony, Alien Sex Fiend a Nixon’s Head. „Nixon’s Head!“ zaúpěla jednou Ann. „Tys ji vzal na koncert skupiny s názvem Nixon’s Head? „Tomu se, má milá, říká kreativní alternativismus,“ odpověděl Martin potichu. „Bez něho bychom byli jen další rudá Čína.“ Ann byla možná hloupá, nechápala, jak může být skupina s názvem Nixon’s Head důkazem demokracie. Přesto by Melanie bez Martina neměla v životě vůbec žádný otcovský vzor a už by nejspíš dávno utekla z domu. Martin toleroval věci, jaké by většina mužů nikdy neskousla; byl klidný, vlídně snášel její pracovní stresy, nikdy nežárlil a nikdy nenadával a nedělal scény, když se musela zdržet v práci kvůli sepisování výpovědí nebo brát klienty do restaurací, kde večeře pro dva stála víc, než kolik Martin vydělal za celý týden. Necítil se vůči ní nijak poníženě; sám sebe dokonce v žertu označoval za její „manželku“. Trval na tom, aby i svým drobným dílem přispíval na hypotéku, a odmítal její snahy vyměnit jeho deset let starý Ford Pinto za corvettu. „Lidi si budou myslet, že jsem gigolo,“ vysvětloval jí svůj postoj. „Básník, který nejezdí v deset let starém autě s nejméně 240 tisíci kilometry na tachometru, je ubohý hochštapler.“

První nabídku k sňatku jí učinil s humorem. „Jestli si mě brzo nevezmeš, sousedi si budou myslet, že jsem dobrej leda tak na sex.“ „To není pravda, Martine. Taky umíš výborně vařit. Promluvme si o tom později.“ Podruhé už to nebylo hezké. „Představa manželství mi není vůbec příjemná,“ řekla mu, když opět odmítla prsten, na který musel šetřit spoustu let. „Proč ne?“ zeptal se. „Protože jsem byla už jednou vdaná a nevyšlo to.“ „Já ale nemůžu za to, že sis vzala kreténa!“ zakřičel na ni. Několik dní z toho měla špatný pocit, protože jeho námitka byla naprosto legitimní. V jistém smyslu se nechtěla vdávat, dokud nebude vědět, že je profesně zajištěná.

Ale byl tohle opravdu ten hlavní problém?

Co je to se mnou? ptala se v duchu.

***

Přimět Melanii, aby se oblékla, jak se sluší a patří, by přirovnala k trhání zubu. „Ano, ty jedeš taky,“ přikázala jí Ann. „A ne, kožené kalhoty a to tričko s Robem Zombiem si brát nebudeš.“ Nakonec ji samozřejmě přesvědčil Martin. „Vyhovět konformitě je taky prohlášení, nemyslíš?“ zeptal se jí. Melanie si pak šaty oblékla bez dalších námitek. „Připadám si jako yuppík,“ usmála se, když je servírka posadila k oknu. Smaragdový pokoj byla opravdu ta nejlepší restaurace ve městě. Státní zákonodárci sem v době schůzí chodili každý den na své politické obědy a na večeři přiváděli spoustu lobbistů. Každý týden se zde objevil guvernér a v pozdních hodinách sem často zavítala i okresní exekutiva. Celebrity, které náhodou projížděly městem, se zde zastavovaly na základě doporučení od jiných celebrit. Stallona tu kdysi zaslechli, jak k jednomu producentovi utrousil: „Ťip ťop dlabanec.“

„Mami, co přesně znamená, že seš partnerka?“ zeptala se Melanie.

„Znamená to, že mám podíl na veškerých ziscích firmy.“

Znamenalo to i podíl na všech povinnostech, ale s tím si Ann hlavu nedělala. Klofla jejich největšího klienta, Air National, a dařilo se jí ho udržet dvakrát déle než kterékoliv jiné firmě. Bylo to nechutné přiznání, ale na zastupování nezodpovědných aerolinek je nejlepší to, že aby se vylízaly z maléru, jsou ochotné zaplatit jakoukoliv částku. Status partnera však znamenal především možnost delegovat víc věcí na jiné, a to znamenalo možnost trávit víc času s Martinem a Melanií. Odteď si měli s písemnými dotazníky do tří ráno lámat hlavu prostí advokáti. Teď se třeba vyřeší i otázka solventnosti jejich domácnosti, kterou, jak dobře věděla, potřebovala jednou provždy uzavřít. Teď z nich už třeba bude opravdová rodina.

Vrchní číšník jim odrecitoval speciální nabídku a nechal je prohlédnout si v kůži vázané jídelní lístky.

„Jak to jde ve škole?“ zeptala se Ann.

„Dobře,“ odpověděla Melanie pokorně. Dobře znamenalo žádná čtyřka na obzoru. Melanie byla chytrá dívka, která se jen nedokázala přizpůsobovat. Než se objevil Martin, chodila za školu a propadala ze všech předmětů. Ale pak se rozzářila: „Dostanu jedničku z výtvarky.“

Z výtvarky, panebože, pomyslela si Ann. „Melanie, s výtvarkou se v tomhle světě daleko nedostaneš.“

„Rembrandt by s tímto výrokem pravděpodobně nesouhlasil,“ prohodil Martin a nenápadně se na ni zakabonil.

„Tím chci, zlatíčko, jenom říct, že výtvarné umění ti zpravidla nezajistí pohodlný život. Výtvarná díla se nejlíp prodávají až po autorově smrti.“

Martin se pořád kabonil. „Tvoje matka má pravdu, Melanie. Peter Max vydělává jen 500 tisíc týdně. Deniere loni prodal třiceticentimetrové plátno za sedmnáct milionů. Člověk při takových příjmech umře hlady ani neví jak.“

A je to tady zas, pomyslela si Ann. Martin se svým žoviálním sarkasmem vymezoval vůči její negativitě. Melanie od matky potřebovala podporu, nikoliv kritiku. Ann se stále víc obávala, že Martin má naprostou pravdu, že Melaniina nepřizpůsobivost pramení z nedostatku takové podpory. Její vlastní rodiče šli z jejího rozhodnutí studovat práva do vývrtky. „Právníci jsou žraloci, lháři,“ nechala se slyšet její matka. „Tohle není práce pro ženu.“ „Ann, ty se jako právnička nikdy neprosadíš. Je to příliš drsný svět,“ ujišťoval ji otec. Ann pochybovala, jestli v životě zažila horší pokoření, a teď se cítila ještě hůř. Kolikrát podobným zesměšňováním ranila Melanii?

„Promiň, miláčku,“ řekla, ale její omluva zněla příšerně falešně.

Martin honem změnil téma dalším komediálním výstupem. „Co je tohle za pajzl? Nemají v menu žádný hambáče.“

„Bez obav, zlato,“ řekla Ann. „Když pěkně požádáš, foie gras nebo kaviár beluga ti stoprocentně přinesou i na hamburgerové bulce.“

„To bych jim teda radil, jestli nechtějí, abych jim tady začal převracet stoly. A taky by mi měli přinést kečup na hranolky.“

„Tím se netrap, Martine,“ uklidňovala ho Ann. „Touhle večeří slavíme moje povýšení, pamatuješ? Ceny dnes neřeš.“

„Já předkrm nechci,“ prohlásila Melanie. „Radši bych si dala pivo.“

„Jsi v pořádku?“