My všichni podezřelí

Elena Minářová

Copyright © Elena Minářová, 2026

Cover design © Miroslav Ferdinand

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, Praha 2026.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Lucie Rohanová

Jazyková korektura Dagmar Pilařová

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, zaměstnání, organizace, místa a události, které výslovně nespadají do veřejné domény, jsou buď výsledkem autorčiny fantazie, nebo byly použity fiktivně. Jakákoliv podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7546-718-8

BN: 150579/02

Mamce

a

tátovi

Prolog

Netušila jsem, čeho je moje holčička schopná.

Vždycky jsem věděla, že je jiná než ostatní. Jenom jsem si to nechtěla připustit. Bylo to moje vytoužené a vymodlené děťátko a já ho chtěla ochránit před všemi nástrahami světa. Nejraději bych ji zabalila do bublinkové fólie, uložila do měkkých peřinek a celý den ji jen hladila po hlavičce a zpívala ukolébavky. Velice brzy mi došlo, že realita bude nejspíš jiná.

Byla od malička velice divoká a temperamentní. Neposeděla chvíli v klidu, běhala z místa na místo, měla spoustu nevyčerpatelné energie. Odmítala spát. Kolikrát jsem si říkala, jestli nemá uvnitř nějakého malého ďáblíka. A možná že měla a pořád má. Jinak by nebyla schopná udělat to, co udělala.

Nechtěla jsem jí s tím pomáhat. Alespoň ne ze začátku, ale přemluvila mě. Moc dobře ví, že bych pro ni udělala cokoliv. Mimo to je velice přesvědčivá. Uměla bravurně manipulovat s lidmi už od útlého věku. Jednou přesvědčila svoji učitelku matematiky, aby jí vylepšila známku ze závěrečného testu, což jí umožnilo získat cenu pro nejlepšího studenta z ročníku. Taky přiměla svého trenéra fotbalu potrestat jinou dívku, kterou předtím ona zfaulovala, protože si při tom faulu sama odřela koleno. Ani nepočítám, kolikrát dokázala přesvědčit mě nebo svého otce, aby mohla udělat něco, co jí ten druhý zakázal. Dočista nás ovládala. Bez špetky studu.

Doteď se cítím provinile za to, že jsme na ni nedokázali být přísnější. Měli jsme jí trochu přistřihnout křídla. Neměla si přece dovolovat všechno. Ale dělala to.

Všechno mi to došlo tehdy v létě, když jí bylo osm. Prázdniny byly v plném proudu, každá cihla ve městě rozpálená, před sluncem se nebylo kam schovat. Vzduch stál na místě. Bylo nesnesitelné vedro.

Moje holčička byla sama venku, seděla před domem na zídce. Byl to jediný kousek stínu na celé zahradě. Houpala nohama ve vzduchu, protože ještě nedosáhla na zem, a koukala směrem dolů. Prozpěvovala si nějakou melodii.

„Co tam děláš, zlatíčko?“ volala jsem na ni. „Pojď domů, oběd už je hotový.“ V těchhle horkách jsem nerada trávila čas v kuchyni, ale někdo uvařit musel.

„Za chvíli, mami,“ zavolala nazpátek a nespouštěla oči z čehosi pod svýma nohama.

Vystydne ti to.“

„To nevadí. Ještě tady mám nějakou práci.“ Našpulila pusu a zatvářila se důležitě.

Zamračila jsem se a vykoukla ven z okna. Zaostřila jsem zrak pod její nohy. Byl tam starý špinavý kbelík. Kymácel se.

„Co to tam máš, miláčku?“

„Nic, mami.“

Nedalo mi to. Otevřela jsem dveře a zamířila k polorozpadlé zídce, kde seděla. Měla jsem podezření, ale nechtěla jsem, aby bylo pravdivé.

Když mě uviděla, seskočila ze zídky a postavila se před kbelík. Nechtěla, abych ho viděla.

Moje neblahé tušení zesílilo. „Co to tam je? Ustup, ať se můžu podívat.“

„Ne,“ pípla a provinile sklopila oči dolů. Sevřel se mi žaludek. Odsunula jsem ji stranou.

Pak jsem to uviděla.

„Prokristapána!“ vykřikla jsem a přiložila si ruku na ústa. Vrhla jsem se ke kbelíku a vytáhla z něj malé koťátko. Bylo promočené skrz na skrz. Jeho tělíčko se mi bezvládně prohnulo v rukou. Do toho kbelíku sbíráme dešťovou vodu.

Zatřásla jsem s ním. Už mu nebylo pomoci.

ČÁST PRVNÍ

STALKERKA

1

Whitney

Nyní

Jmenuju se Whitney Finnová a jsem stalkerka.

Nechápejte mě špatně, nejsem taková ta děsivá tmavá postava schovávající se za stromem, která pozoruje lidi, aby je později obtěžovala, nebo jim dokonce ublížila. Ne. Já jsem mírumilovný typ stalkera. Prostě mě jen baví pozorovat určitý druh lidí. Je to taková moje vášeň. A jsem v tom sakra dobrá, o tom se všichni brzy přesvědčí.

Dnes je den jako každý jiný. To znamená, že brzy ráno vyrážím na svoji stalkovací procházku. Vytáhnu kočár, který vždy uklízím do komory, aby mi v mém malém bytě nepřekážel. Naházím do něj několik polštářků a roztomilých barevných dek. Nechybí ani žlutá čepička, kterou vycpu grepem, aby měla tvar hlavičky. Vše důkladně srovnám, aby byla vidět jen špička čepice a vypadalo to, že je miminko celé zachumlané v měkkých dečkách. Na rám stříšky ještě zavěsím chrastící plastová zvířátka, která alespoň z části zakrývají pohled do kočáru, a mám hotovo.

Sjedu dolů a v duchu děkuju všem bohům, že mi zajistili bydlení v činžáku s výtahem. Nevím, jak bych se s tím kočárem kodrcala dolů ze schodů. Přemýšlím, jak to asi dělají matky s opravdovými miminky, pokud v domě nemají výtah, když vtom málem narazím do paní Smithové, která bydlí v bytě pode mnou.

„Jejda!“ vykřiknu a kočárem prudce trhnu na stranu, abych se jí vyhnula.

„Božínku, pozor na miminko!“ zvolá paní Smithová a hrůzou vytřeští oči. „Je v pořádku?“

„Nebojte. Zrovna spinká. Pšššt.“ Nesměle se usměju a přitisknu si prst ke rtům.

„Jistě, jistě,“ šeptá paní Smithová, „to je ale malinké zlatíčko. Máte tak šikovné miminko. Nikdy ho neslyším plakat.“

„Ehm, ano,“ zrudnu, „je moc hodné a tiché.“

„Holčička, nebo chlapeček?“ Paní Smithová zvědavě nakoukne do kočáru, ale já jí obratně zacloním výhled.

„Už musíme jít. Nezlobte se.“ Prudce se rozjedu, div venku nevrazím do zábradlí, a utíkám směrem ke Glenville Road. Čtvrť plná honosných vil, kde bydlí zazobaní boháči. Krásné a úspěšné maminky, pohlední vysportovaní tatínci, roztomilé dětičky. Prostě dokonalé rodiny, které mají všechno, o čem se mně může jenom zdát. A když tu všechnu dokonalost nemůžu mít, musím se na ni chodit alespoň každý den dívat.

* * *

Prosvištím kolem Millerových, kde se podle mých očekávání stále spí, protože rolety jsou ještě zatažené. Millerovi jsou spáči a probouzejí se nejpozději ze všech mých oblíbených rodin. Podívám se k nim později, až se budu vracet zpět domů. Teď zamířím o několik domů dál, k Davisovým.

Katherine Davisová stojí v kuchyni a do tří papírových pytlíků vkládá sendviče, jablka a müsli tyčinky. Tmavé vlasy má stažené do ledabylého drdolu, několik pramenů jí z něj vyklouzlo ven a teď jí padají do očí. Vypadá unaveně, zřejmě měla v nemocnici noční směnu. To znamená, že hned co její synové odejdou do školy, půjde si nahoru lehnout a trochu se prospí. Katherine je jedním z nejvyhledávanějších chirurgů u nás v Sagewoodu. Jednou jsem o ní četla článek v nemocničním časopise. Během jednoho roku provede až tisíc pět set operací!

Anthony Davis se v koupelně upravuje, češe si prořídlé vlasy a uhlazuje vousy. Na to, že je také doktor, ne nějaký manekýn, herec nebo zpěvák, o sebe pečuje až přespříliš. Všimla jsem si toho teprve nedávno, přijde mi to vlastně docela komické – koho se snaží ve svých letech zaujmout? Pacienti kardiologů jsou totiž většinou důchodci, ti mívají problémy se srdcem nejčastěji, ne? Možná cílí na nějaké mladé sestřičky, kdo ví. Do nemocnice už moje pozorovací schopnosti nesahají.

Jejich dva synové se vzápětí vyřítí zpod schodů, jako ničivá tornáda se proženou kuchyní, popadnou svoje pytlíky se svačinou a sprintem utíkají ven z domu, pravděpodobně míří na ranní plavecký trénink. Na to, že už je konec roku, mají ještě dost elánu. Asi se už těší na blížící se prázdniny.

Pokračuju dál směrem ke své úplně nejoblíbenější rodině, Sullivanovým. Emma Sullivanová sedí v pracovně za počítačem a něco do něj zběsile ťuká. Ta ženská je neuvěřitelná. Který blázen by pracoval už v půl sedmé ráno? Vlastně mě to ani nepřekvapuje. Za ty měsíce, co Sullivanovy sleduju, si nešlo nevšimnout, že Emma je workoholička. Věnuje práci každou volnou chvíli. Pokud teda zrovna nesedí u kadeřnice, na nehtech, v kavárně nebo nesportuje.

Znám její dny nazpaměť. Můžu bez chybičky předpovědět, co bude každý den dělat, protože nikdo nemiluje rutinu víc než ona. Ona je přesně ten typ, kterému se zhroutí den, pokud mu nepoběží jeho denní harmonogram podle plánu.

Její malá dcera Abby si hraje ve svém pokojíčku, což znamená, že dnes nejde do školky. Je šíleně roztomilá. Vlásky má učesané do dvou miniaturních culíčků a na sobě má bílé šatičky s volánky. V každé ruce drží jednu barbínu a pochoduje s nimi po posteli. Pak panenky obrátí proti sobě a začne jimi do sebe narážet. U toho jim hýbe rukama, jako by divoce gestikulovaly. Zamračím se. Vypadá to, že se panenky hádají. Zajímalo by mě, kde takovou scénu viděla.

Zastavím se a předstírám, že v kočáru rovnám miminku deku. To mi poskytne víc času si dům Sullivanových prohlédnout. Nikde totiž nevidím Ethana Sullivana. Většinou ráno vysedává v kuchyni, kde popíjí překapávanou kávu a několik minut civí do mobilu. Káva je na stole, z hrnku se kouří, ale Ethan nikde.

Už se chystám pokračovat dál, abych nevypadala příliš podezřele, a vtom si všimnu, že Ethan vešel do Emminy pracovny. Něco jí říká a horlivě přitom rozhazuje rukama. Emma se ani neobtěžuje otočit hlavu od počítače. Za pár sekund mu jen ukáže zdvižený prostředníček a Ethan za sebou práskne dveřmi pracovny. Pak jde dát své dceři pusu na čelo a odjede do práce.

V poslední době jsem si takových drobných hádek mezi Sullivanovými všimla vícekrát. Většinou se z nich snaží vynechat Abby, což jim můžu přičíst k dobru. Co mi ale pije krev, je fakt, že na Instagramu se prezentují jako naprosto dokonalá rodina. Žádné problémy, žádné neshody, vše zalité sluncem. Přitom několikrát do týdne vidím, jak se na sebe doma ironicky šklebí, a když jde Abby spát, křičí na sebe o sto šest. Mrzí mě, že nemůžu být moucha poletující u nich doma, abych slyšela, proč se hádají.

Jako další přichází na řadu dům Reggiových. Myslím, že Reggiovi mají nejmodernější dům ze všech, plný prosklených stěn a betonových prvků. Flora sedí v obýváku na zemi a hraje si s malým Bobbym juniorem. Ten leží na zádech pod hrazdičkou a vesele ve vzduchu kope nožkama. Flora se na něj zářivě usmívá a chrastí mu před obličejem plyšovou stonožkou. V kuchyni u sporáku stojí jejich hospodyně Rosita a něco míchá v hrnci. Myslím, že to bude ovesná kaše, tu Flora snídá nejčastěji. Taky bych si nechala líbit, kdyby mi každý den někdo uvařil snídani a pohlídal moje imaginární dítě. Ke své smůle však nejsem vdaná za mnohem staršího chlápka s kopou peněz.

Pozorně skenuju pohledem každou místnost v domě, ale po jejím manželovi Bobbym jako by se slehla zem. Pak si uvědomím, že jsem na Instagramu zahlédla, že je zrovna na turné. Bobby je docela známý stand-up komik a jednou za čas vystupuje ve všech větších městech v zemi. Netrvá to obvykle déle než měsíc, ale i tak je Flora dost často sama doma. Myslím, že společnost hospodyně jí dělá dobře. Taky si nedokážu představit, co bych si počala sama s miminkem v tak obrovském neútulném domě.

Ještě chvíli se procházím po Glenville Road. Obdivuju ten místní luxus, moderní vily, upravené předzahrádky jako z katalogu, drahá auta zaparkovaná na příjezdových cestách. Tolik přepychu. Divím se, že tu nemají uzavřenou komunitu zahrnující vjezd na čip. Takhle se sem dostane každý čumil. Včetně mě.

Po chvíli se obrátím a vrátím se zpět k domu Millerových, který se nachází téměř na samém začátku Glenville Road. Millerovi už jsou vzhůru. Trisha jako vždy pobíhá po domě a pokouší se vypravit včas do školy dvojčata. Bere první kusy oblečení, které jí přijdou pod ruku, a snaží se je zaráz obléct. Je to náročná disciplína, pokud doma nemáte chlapa, který by vám s takovými dvěma divokými kousky pomohl.

Trisha je rozvedená teprve pár měsíců. Zjistila jsem to podle toho, že si její manžel jednou naházel několik narvaných tašek do kufru auta, hlasitě práskl dveřmi a u toho vykřikoval různé nadávky. Trisha za ním vyběhla ven, hodila po něm pár hnědých kožených bot a zaječela: „Už tě nikdy nechci vidět, ty kreténe!“ Její manžel nastartoval auto, ohulil motor a prudce vyjel z příjezdové cesty. Mezitím stáhl okýnko a zařval: „To se nemusíš bát, ty hysterická krávo!“

Jejich děti stály v obýváku u okna a celou tu scénu s vyděšenýma očima pozorovaly. Tehdy jsem akorát zašeptala „šššš“, jakože uspávám miminko, a přidala do kroku. Sakra, tihle boháči se někdy umějí chovat naprosto vyšinutě, běželo mi hlavou. Je možné, že peníze dokážou člověka změnit v úplného magora?

Jakmile dvojčata zmizí z baráku, Trisha se zavře v koupelně a začne si upravovat svoje zrzavé mikádo. Má v tom cvik, nezabere jí to víc než pět minut, pak si nanese jen rychlý make-up, hodí na sebe kostýmek a lodičky a vyráží z domu. Nasedne do auta, zkontroluje svůj vzhled ve zpětném zrcátku a vydá se vstříc novým novinářským dobrodružstvím.

Nic, co by mě překvapilo. Prostě normální všední ráno na Glenville Road. Přesně takové, na jaké jsem zvyklá.

Vyjedu z ulice boháčů a napojím se na chodník podél frekventované hlavní silnice vedoucí do centra města. V Sagewoodu na hlavní třídě je to jeden obchůdek vedle druhého. Oblečení, šperky, drogerie, květinářství, zmrzlinárna, knihkupectví, papírnictví, hračkářství, kavárna, restaurace, bar, kadeřnictví, kosmetika, masáže, sauna… Prostě všecko, na co si člověk vzpomene.

Léto právě začalo a tomu odpovídá i množství lidí, které se ve středu města shromažďuje. Vypadá to, že po mrazivé zimě a chladném jaře vylezli všichni obyvatelé Sagewoodu ze svých nor a rozhodli se užívat si všech možností, které jim město nabízí. Většinou se velkým davům vyhýbám, ale když mě dostihne můj samotářský život, chodím se sem procházet ráda. Bez rodiny a kamarádů se někdy cítím osamělá a izolovaná od okolního světa a na to mi nejlíp pomáhá přítomnost jiných lidí, i když jsou naprosto cizí.

Naneštěstí mám dnes s sebou kočárek, který mi v tom okolním shonu dost překáží. Začala jsem ho používat ve svých stalkovacích začátcích, protože jsem si myslela, že s ním budu méně nápadná. Kdo by podezíral čerstvou maminku z nějakých záludností? A opravdu. Za celou dobu mě nezastavil jediný člověk, který by se mě zeptal, zda na ten barák nekoukám nějak moc dlouho. Nebo moc často.

Nezbývá mi nic jiného než si kočárem prorážet cestu skrz dav. Slunce praží o sto šest, potím se jako blázen. Kočár je vcelku těžký, a i když v něm vezu jen grep a pár polštářů, špatně se s ním manipuluje. Neustále do někoho narážím. „Promiňte. Pardon. Omlouvám se.“

Rozpačitě se usměju na dvojici postarších žen, které stojí uprostřed chodníku a zaujatě konverzují. „S dovolením.“

„Ach, jistě, promiňte,“ usměje se jedna a udělá mi prostor, abych mohla projet. Vděčně kývnu hlavou a nasměruju kočár mezi ně.

Ta druhá zvědavě nakoukne dovnitř. „Spinká?“

„Jojo, spinká.“

„Chlapeček?“

„Hmm.“ Nervózně se usměju a chci projet, ale ta zvědavá ženská mi zastoupí cestu.

„Proč má žlutou čepičku?“

„Myslím, že i kluci můžou nosit žlutou.“

„A jak je starý?“

„Ehm, rok. Můžu, prosím, projet? Spěcháme.“

„Neměl by v roce už v kočárku sedět?“

Obrátím oči v sloup. „Starej se o sebe, ty stará rašple,“ zamumlám si pod vousy, kočárem jí přejedu nohu a uháním dál. Zastavím před kavárnou jménem Kávová oáza a s úlevou zjistím, že uvnitř téměř nikdo není. Kočár nechám venku, přece se nebudu obtěžovat ho tahat po schůdkách dovnitř.

Když otevřu dveře kavárny, do obličeje mě praští mrazivý vzduch, značně kontrastující s tím horkem venku. Díky bohu, klimatizace jede na plné obrátky. Na chvíli si stoupnu těsně pod ni a užívám si chladný vánek, který z ní proudí.

Pak si objednám ledové matcha latte s jahodovým pyré a k tomu obří čokoládovou sušenku. Neřekla bych, že je to zdravá a vyvážená snídaně, ale lepší než nic. Mám chuť si to sníst uvnitř kavárny, ven do toho pekla se mi vůbec nechce, ale chci se vyvarovat dalších řečí náhodných kolemjdoucích. Třeba že jsem krkavčí matka, protože nechám svoje dítě v tom vedru zaparkované na rušné ulici. Ano, i to už jsem slyšela. Nechte si svoje rozumy pro sebe, vy idioti, v tom kočáru je jen grep!

Raději si tedy kelímek s matchou zasunu do plastového držáku na nápoje (ano, takhle jsem si vylepšila svůj falešný kočár převážející imaginární miminko) a sušenku vložím rovnou do úst. Tak, co teď?

Mám před sebou celý den, který můžu strávit poflakováním (ostatně to dělám téměř vždy), nebo bych se mohla konečně odhodlat a otevřít ten e-mail od úřadu práce s nabídkami na různé kurzy, školení a semináře, které mi mají pomoct s hledáním práce. Pfff. To určitě.

Nemám zájem chodit do práce. Plně mi vyhovuje můj současný stav, k němuž patří finanční pomoc od státu a spousta válení na gauči. Jo a málem bych zapomněla – stalkování boháčů. Nevím, jak dlouho mi ještě budou schvalovat žádosti o prodloužení podpory, ale v tuto chvíli to neřeším. Žiju tady a teď. Stačí mi to, nepotřebuju od života víc. Náhodou si myslím, že se mám celkem dobře. Taky bych mohla být bezdomovec. Vlastně jsem za svoje skromné bydlení v činžáku vděčná. Nájemné je tam oproti jiným částem Sagewoodu minimální. Ze svých dávek zvládnu zaplatit nájem, a ještě mi zbyde dost peněz na to, abych se občas mohla rozšoupnout a zašla si do kavárny na nějakou dobrotu. Prosím vás, kdo by v takovém případě chtěl chodit na osm hodin denně do práce?

Nemám náladu teď sedět za počítačem a procházet desítky nabídek na nějaké nudné kurzy, které mi stejně s největší pravděpodobností k ničemu nebudou. Dnešní slunečný den je přímo stvořený pro opalování se na balkoně a čtení časopisů pro ženy. Mám obrovskou chuť přečíst si něco o zaručených dietách sestávajících ze dvou jablek a jednoho rýžového sucharu na den. Úřad práce bude muset ještě počkat.

Abych se dostala domů, musím znovu projet kolem čtvrti dokonalých rodin. Glenville Road je jako magnet. Pokaždé mě tam něco táhne. Nějaká neviditelná síla. Šeptá mi do ucha: Whitney, pojď blíž, pojď se podívat.

A já ve většině případů neodolám.

Emmina středeční rutina

6:30 | budíček, příprava Abby do školky
7:00 | káva, práce na počítači
8:00 | snídaně
8:30 | pilates
9:00 | práce na počítači
12:00 | oběd ve městě (sama nebo s kamarádkami)
13:30 | fitko
14:30 | vyzvednutí Abby ze školky
15:00 | příchod domů, příprava večeře
16:00 | hraje si s Abby
17:00 | Ethan přijíždí z práce
18:00 | společná večeře
19:30 | ukládá Abby ke spánku
20:00 | kouká na televizi, tráví čas s Ethanem
22:00 | několikastupňová péče o pleť, pak jde spát

2

Whitney

Nyní

Připálila jsem tousty. Vrchol mého kulinářského umění a moje snídaně v jednom. Všechny jsou k ničemu, takže poletí do koše.

Tousty pro mě ráno byly až druhořadé, jinak to bohužel nešlo. Musela jsem nutně zjistit, co včera dělaly Emma a její kamarádky.

Podle příspěvků na Instagramu se totiž všichni účastnili nějaké oslavy u Katherine. Vypadá to, že jeden z jejích synů měl narozeniny. Na fotkách je spousta miniaturních dinosaurů, modrých a zelených balonků, barevných čepiček, taky skákací hrad, modrozelený dort se svíčkou ve tvaru osmičky, a dokonce i kouzelník s obřím bublifukem. Emma, její kamarádky, i jejich manželé s dětmi se na všech snímcích zářivě usmívají. Vypadá to na příjemné rodinné odpoledne v kruhu nejbližších přátel. Nablýskaná dokonalost.

Kéž bych i já mohla mít alespoň z poloviny tak skvělou oslavu, když jsem byla dítě. Místo toho mi moje matka k osmým narozeninám koupila ve smíšeném zboží prošlý zákusek, který cestou domů rozsedla v autě. Pak ho hodila doma na stůl a ironicky zvolala: „Všechno nejlepší!“ Nejistě jsem se pro zákusek natáhla, což brala jako urážku, zřejmě chtěla, abych po něm okamžitě chňapla a s chutí si ho nacpala do pusy.

„Aha, takže tobě to není dost dobrý, jo?“ ušklíbla se, „počkej, tady máš ještě svíčku.“ Zapálila si cigaretu a píchla ji přímo doprostřed zákusku. Pak se otočila na podpatku a zmizela v obýváku. Z baru si vzala láhev whiskey, pustila si televizi, hodila nohy na konferenční stolek a celý zbytek dne popíjela a sledovala Dallas.

Já jsem mezitím uklidila spoušť v kuchyni, která tu zůstala z předešlého dne. Spousta nádobí se zaschlou špínou, máma vařila lasagne, ale neobtěžovala se po sobě umýt talíře, pánev, ani zapékací misku. Taky zapatlané skleničky s napůl vypitým červeným vínem, které si s tátou otevřeli. Láhev neuklidili do lednice, takže zůstala stát na stole. Lákala mě. Jednou jsem si lokla, pak podruhé. Nakonec jsem vypila všechno víno, co tam zůstalo.

Táta přišel večer z práce, hodil na stůl několik pytlíků s gumovými medvídky a popřál mi krásné narozeniny. Dokonce mi dal pusu na čelo, což mě rozbrečelo. Když jsem se ho zeptala, jestli za ty bonbony zaplatil, jenom mávnul rukou. Doufala jsem, že si dával větší pozor než minule. Tyhle drobné krádeže ho už jednou stály čtrnáct měsíců ve vězení a já bych nerada, aby se to znovu opakovalo. Vydržet sama s mámou takovou dobu bylo obtížné. Byla jsem ještě malá holka, ale někdy mi přišlo, že se spíš starám já o ni než naopak.

Takže mi věřte, že pokud bych mohla mít vůbec nějakou oslavu, byla bych šťastné dítě. Tyhle děti boháčů vůbec netuší, jaké mají štěstí, že se narodily zrovna svým rodičům.

Emma včera vypadala skvostně, ostatně jako vždy. Sladila svůj outfit se svojí dcerou i manželem, všechno jejich oblečení mělo pouze bílou, zelenou nebo béžovou barvu. Na jedné z fotek se pevně objímají, Ethan dává Emmě pusu na tvář, zatímco ona drží v náručí jejich dceru Abby. Na první pohled dokonalá rodinka. Kdo ví, co skrývají pod pokličkou.

Flora sdílela fotku Bobbyho juniora v miniaturní bílé košili s kravatou, jak sedí v trávě, v ruce drží balonek a usmívá se. Vpředu má zatím pouze jeden zoubek, takže vypadá jako srandovní roztomilý králíček. K fotce přidala popisek: „Můj roztomilý medvídek. Jsi moje všechno.“ Když potáhnu prstem doprava, najdu v jejím příspěvku ještě druhou fotku. Jsou na ní všichni Reggiovi, Flora a její manžel Bobby držící jejich syna v náručí. Jejich věkový rozdíl mě ihned praští do očí. Bobbyho obličej už brázdí několik vrásek, vlasy v koutech ustupují a zdá se mi, že některé z nich už šedivějí, i když je Bobbymu teprve okolo čtyřicítky. Zato Flora má tvář hladkou a jasnou, celá doslova září. Ona je prototypem snu každého muže, štíhlá blondýnka s modrýma očima, a přesto si za svého manžela vybrala o tolik let staršího muže s vypouklým břichem. No, asi se dá říct, že láska je slepá. Co myslíte?

Trisha z oslavy přidala hned několik fotek, na všech je samozřejmě středem pozornosti ona sama. Má na sobě upnuté bronzové mini šaty s výstřihem, které by se spíš hodily na rozlučku se svobodou než na dětskou oslavu. Ta ženská miluje být výstřední, to už jsem si dávno všimla. Z některých snímků však získám dojem, že její dvojčata Cooper a Lynette se za ni trochu stydí. Mají ve tváři takový plachý výraz, ale možná se jen neradi fotí. Co já vím.

Katherine sdílela rodinnou fotku, na které jsou všichni čtyři. Stojí před obří modrozelenou bránou vyrobenou z nafukovacích balonků, na které je připevněný modrozelený nápis Weston 8. Ona, její manžel a dva kluci, všichni se usmívají, avšak v Katherininých očích vidím únavu. Musí být náročné operovat lidi, jejichž život závisí jen na vás. Nebo je v tom něco jiného než její práce? U fotky stojí popisek: „Ještě že jsme se vyfotili hned na začátku. Není nad to, když vás v půlce oslavy odvolají do nemocnice kvůli naléhavé operaci.“ No vždyť to říkám. Sakra, Katherine, měla bys trochu zvolnit.

* * *

Stejně jako včera si z komory vyndám kočár a naplním ho dětskými dekami a polštářky. S nelibostí zjistím, že můj grep už zplesnivěl, a proto bude dnes moje imaginární miminko bez čepičky. V duchu si připíšu grep na nákupní seznam, ale už teď vím, že na něj stejně zapomenu.

Podívám se na teploměr a zpotím se už jen při pohledu na něj. Čtyřiadvacet stupňů ve stínu, a to je teprve ráno. Sjedu výtahem dolů a do obličeje mě ihned praští rozpálený městský vzduch. Ani vítr nefouká, stojí na místě a ani se nehne. Z toho dusna se mi udělá mdlo.

Po cestě na Glenville Road přemýšlím, že bych odpoledne zašla do bazénu, ale představa máčení se ve vodě společně s další tisícovkou lidí mě odrazuje. Nepotřebuju sdílet svoje tělesné tekutiny s ostatními obyvateli Sagewoodu. Možná si napustím malý nafukovací bazének na balkoně. Jo, to bych mohla.

Na Glenville Road dorazím ještě předtím, než se u Sullivanů rozsvítí světla. Asi ještě spí. Rozhlédnu se okolo, abych si vybrala lavičku, ze které budu moct nejlépe sledovat jejich dům, když vtom si všimnu něčeho zvláštního.

Za okrasným keřem na příjezdové cestě Sullivanových se krčí Emmina kamarádka Katherine. Ale proč se schovává za tím keřem? Čeká, až se Sullivanovi probudí, aby na ně mohla zazvonit? Potřebuje s Emmou nutně mluvit, ale nechce ji vzbudit? Její postoj ale hovoří jasně. Nechce, aby si jí někdo všiml. To možná funguje pro obyvatele domu, kteří koukají směrem ven, ale ne pro kolemjdoucí.

Co mě ale vyvede z míry mnohem víc, je její výraz. Sleduje ten dům s takovým odhodláním v očích, až mě to děsí. Mám pocit, že ani nemrká.

Asi minutu stojím na místě a přemýšlím, co mám dělat. Nemůžu si přece sednout na lavičku a očumovat dům Sullivanových společně s Katherine. Takhle bychom obě vypadaly dost podezřele. Dvě divné ženské, které k sobě nepatří, ale zírají na ten samý dům. Na druhou stranu je mi to trochu sympatické. Ještě nikdy jsem při stalkování neměla společníka.

Než se stihnu rozhodnout, jestli půjdu dál, nebo se přece jen uvelebím na lavičku, Katherine se pohne. Narovná se a uhladí si zmačkanou uniformu na břiše a bocích. Pak si protáhne krk a jakoby nic se vydá dál po Glenville Road směrem ke svému domu.

Po zádech mi přeběhne mráz. To bylo hodně divné. Co tu proboha chtěla? A jak dlouho se tu mohla schovávat? Je mi jasné, že odpovědi na své otázky jen tak nedostanu, a tak jen pokrčím rameny, zaparkuju kočárek vedle lavičky a vytáhnu si časopis. Musím se nějak zabavit, než se Sullivanovi probudí.

* * *

O čtvrt hodiny později se rozsvítí v ložnici. Emma energicky vstane, zatímco Ethan se ještě chvíli převaluje v posteli. Vzápětí se rozsvítí v Abbyině pokojíčku. Emma dá své dceři pusu na čelo a jemně ji začne hladit po hlavě. Chvíli se mazlí a objímají a pak společně zamíří do koupelny. Emma vytvoří z Abbyiných světlých vlásků dva culíčky a ozdobí je sponkami s beruškou. Pak dceři pomůže se obléct, podle řeči jejich těl se dovtípím, že oblečení si Abby vybrala sama. Červené tričko, džínová sukně s lacly, bílé ponožky. Vypadá rozkošně.

Ethan se mezitím přemístí do kuchyně, kde si nalije kávu, soustředěně ji usrkává a u toho kouká do mobilu. O svoji dcerku, která kolem něj hopsá a něco štěbetá, nijak nejeví zájem. Když do sebe kopne poslední lok kávy, dá Emmě mávnutím ruky vědět, že už je čas jet. Emma posadí Abby do Ethanova auta, několikrát zkontroluje, zda je správně připoutaná, dá jí pusu na čelo a mává, dokud jí auto nezmizí z dohledu. S Ethanem se ani nerozloučila.

Pak se odebere do pracovny, kde s šálkem kávy zasedne k počítači a hodinu do něj čučí. Já stále předstírám, že si čtu. Hlavu mám sklopenou k časopisu, přitom po očku Emmu stále sleduju. Je dokonalá, nepřeháním. Její světlé vlasy se i na tu dálku perfektně lesknou. Vsadím se, že na roztřepené konečky rozhodně netrpí. Ne když chodí do salonu Krásnovláska a zaplatí za jednu návštěvu čtvrtinu mojí měsíční podpory. Postavu má jako vysportovaná dvacítka. Rozhodně nevypadá na pětatřicet. Nejen to jí člověk může závidět. Taky je úspěšná. Má svůj e-shop s kosmetikou a oblečením a všechno si to vybudovala sama od nuly. Četla jsem to v jednom rozhovoru. To je úctyhodné.

Každý den se dívám na stránku toho jejího e-shopu, jmenuje se Emmin šik butik. Vybírám si tam hebká saténová pyžamka, splývavé vlněné svetříky, teplákovky v pastelových barvách, tělová mléka a peelingy v nevšedních vůních, třpytivé chladivé polštářky pod oči nebo vyživující masky, díky kterým prý budete vypadat o deset let mladší. Všechno si to vkládám do košíku, ale nikdy si nic nekoupím, protože to stojí majlant.

Kdo si to za tyhle ceny sakra může dovolit? Ženské, které u ní nakupují, musí být stejné bohaté paničky, jako je Emma, nebo za to utratí půlku výplaty a zbytek měsíce jedí suché rohlíky.

Tak či tak, Emmě tohle její podnikání rozhodně funguje. Vypozorovala jsem však, že mu musí věnovat opravdu hodně času. Za počítačem stráví několik hodin denně. Obdivuju ji, protože mě by z toho neustálého civění do obrazovky bolela hlava.

V osm hodin si udělá k snídani smoothie z mražených jahod, ovesného mléka, banánu a arašídového másla. Nalije si ho do misky a zasype granolou a kokosovými chipsy. Po snídani si dá svoji klasickou půlhodinovku pilates. Poté se opět vrátí do pracovny.

Emma vypadá pořád tak usměvavě, zato já začínám být pěkně nervní, protože se koupu ve vlastním potu. V podpaží se mi dělají tmavé skvrny, zadek se mi lepí k lavičce. Vím, že Emmu teď čeká několik hodin za počítačem, nic záživného, a proto se rozhodnu, že se půjdu převléknout do čistého. Tady mi nic neuteče. Hurá domů.

* * *

Vrátím se akorát včas. Emma se zrovna balí, aby si zašla ven na oběd. Jsem zvědavá, jestli dnes půjde sama nebo s některou z kamarádek. Kočár jsem už pro dnešek nechala doma, od minule jsem se poučila. Ve městě by mi jenom překážel.

Emma razící zdravý životní styl se do centra vždy vydává pěšky. Není to daleko a během té čtvrt hodiny si dokáže vyřídit několik telefonátů, čímž zabije dvě mouchy jednou ranou. Zůstávám za ní v uctivé vzdálenosti, nestojím o odposlouchávání jejích hovorů. Stačí mi, když vidím, kam jde.

Následuju Emmu dovnitř. Sedne si do křesla ve výloze, tam sedává velmi často. Myslím, že ráda pozoruje lidi na ulici. Já nejprve trochu lelkuju u baru a předstírám, že si vybírám zákusek, a pak zamířím ke stolku hned vedle Emmy.

„Ještě tam jsou dva kousky.“

* * *

* * *