SLADKÝ PŘÍBĚH

CARLTON MELLICK III

Copyright © Carlton Mellick III, 2014

Published by arrangement with the author

Překlad (translation) © Eliška Boudová, 2026

Obálka (jacket illustration) © Ed Mironiuk

Grafická úprava obálky (jacket layout design) © Carcosa

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2026

ISBN 978-80-88662-42-6 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-88662-43-3 (EPUB)

ISBN 978-80-88662-44-0 (MOBI)

ISBN 978-80-88662-45-7 (PDF)

AUTOROVA POZNÁMKA

Tato kniha není pro děti. Stylem psaní sice připomíná pohádku, ale svým potomkům ji, prosím vás, nečtěte. Kdyby to byl film, byl by mládeži těžce nepřístupný. A možná by měl být nepřístupný nejen jí. Nejsem si jistý, kdo by pak do toho kina přišel, ale zkrátka by to nebyla podívaná pro každého a pro vaše děti už vůbec ne.

Ledaže byste byli tím typem rodičů, co dítkům nezakazuje žádné knížky ani filmy, ať už je jejich obsah jakkoli nemravný. Jestli se v tom poznáváte, možná byste své výchovné metody měli zásadně přehodnotit. Mně rodiče nic nezakazovali a podívejte se, co ze mě vyrostlo. Jen stěží jsem se začlenil do společnosti. Nebýt toho, že se nějakým způsobem zvládám uživit psaním těchto knih, byl bych takový ten vyšinutý chlápek postávající na rohu vaší ulice, prodávající boty z máršmelounů.

Fakt chcete, aby takhle dopadlo vaše dítě? Jako pouliční prodejce máršmelákové obuvi, kterému holá hlava a licousy připadají jako skvělý styl? Nemyslím si. Žádný rodič nemůže své dítě tolik nenávidět.

– Carlton Mellick III, 29/6/2014 22:32

KAPITOLA PRVNÍ

Sally vždycky kladli na srdce, aby nechodila do mlžné části města. Podle jejích rodičů je to strašlivé místo, protože všichni jeho obyvatelé jsou pořád moc smutní, a svou dcerunku takovému smutku vystavovat nechtěli. V té nejdepresivnější části města všechno vypadalo rozmazaně, a i když jste si nasadili brýle s těmi nejtlustšími čočkami, nedokázali jste zaostřit. Kvůli té neustálé rozpitosti lidé nikdy nespatřili krásu světa kolem sebe. Manžel nedokázal ocenit půvab své ženy, ať se nalíčila seberozkošněji a oblékla sebelíbivěji. Matka byla slepá vůči úsměvům svých dětí i za těch vzácných chvil, kdy měly důvod se usmívat. Nemohly sledovat televizi, hrát videohry ani číst knihy, jako je ta, kterou zrovna čtete vy.

Slova se nikdy nezaostřila, nehledě na velikost písma. Kvůli tomu se většina dětí ani neobtěžovala naučit se číst či psát a místo, kde děti nepíšou a nečtou, je skutečně žalostné. Až tyhle negramotné děti vyrostly a stali se z nich dospělí, bylo pro ně nemožné sehnat dobře placenou práci. A bez dobré práce si až do konce života nemohli dovolit žít jinde než v mlžné části města. Byl to nekončící cyklus mizérie.

Sally rodičům slíbila, že se k mlžné části města nikdy ani nepřiblíží, ale jednoho dne si nemohla pomoct. Na obloze nad mlžnou čtvrtí se objevila ta největší a nejnádhernější duha, jakou kdy Sally viděla, a musela si ji jít prohlédnout blíž. Sally duhy milovala. Milovala je dokonce víc než kolotoče a jahodovou zmrzlinu. Na batůžku měla dvanáct nálepek duhy a vždycky nosila duhové ponožky a ve vlasech duhové sponky. A kdykoli zahlédla na nebi duhu, všeho nechala a snažila se najít její konec.

Kvůli tomu si všichni vždycky mysleli, že Sally je divná holčička. Co za dítě by samotné pobíhalo po městě a nahánělo duhy? Nejspíš je to narušená chudinka, co opravdu věří na víly a jednorožce. Vždyť je jí už devět, proboha. Měla by se věnovat něčemu dospělejšímu, například učení nebo hře na hudební nástroj, třeba na klarinet nebo housle. Děti v jejím věku už často nevěří ani na Santu Clause a své dětské hračky rozprodaly v garážových výprodejích, aby si mohly koupit kolečkové brusle, basketbalovou obruč nebo věci potřebné k otevření vlastního stánku s limonádou. Ale Sally nechtěla vyrůst. Nechtěla uvěřit, že kouzla neexistují, ať jí bylo let, kolik chce. Jestli vyrůst znamenalo, že už by nemohla nahánět duhy, doufala, že zůstane dítětem navždycky.

***

„Proč chceš jít na konec duhy?“ zeptal se baculatý klučík následující Sally na kole.

Jmenoval se Timmy Taco. Timmy Sally každý den doprovázel ze školy domů. Prý proto, že bydlí vedle, ale ve skutečnosti do ní byl tajně zamilovaný. Sally podle něj měla ty nejkrásnější černé kudrlinky a ty nejroztomilejší růžové pihy na špičce nosu.

„Protože na konci duhy se vždycky stávají kouzelné věci,“ odpověděla Sally.

Nelíbilo se jí, že ji Timmy všude pronásleduje. Byl to nejtlustší kluk ze školy, kalhoty nosil vykasané moc vysoko a brýle měl uprostřed slepené páskou. Jak si tak šla po chodníku se svojí domácí želvou na rameni a studený jarní větřík si pohrával s volánky jejích zářivě žlutých šatiček, snažila se přidat do kroku, aby Timmyho setřásla. Jel sice na kole a byl rychlejší než ona, ale stejně doufala, že mu to dojde a dá jí pokoj.

„Jaké třeba?“ zeptal se Timmy, sundal nohy z pedálů a fičel z kopce.

Timmy na svoje kolo nedal dopustit. Byl totiž moc tlustý a líný chodit po svých. Šlapat do pedálů se mu ale taky moc nechtělo, takže se snažil jezdit pokud možno z kopce. Jelikož škola byla z jeho domova směrem do kopce, většinou ho tam každé ráno vozila máma a kolo čouhalo z kufru auta. Domů pak jezdil na kole bez šlapání z kopce. Pomocí téhle taktiky se malý tlouštík pedálů nemusel ani dotknout a vyhnul se jakékoli fyzické námaze.

„No tak třeba leprikóni. Ti žijí na konci duhy a každý ví, že leprikóni jsou kouzelní.“

Timmy se tomu zachichotal.

„Ale leprikóni přece neexistujou,“ řekl.

Sally zakryla želvě uši, aby její zelené zvířátko nemuselo ty nehorázné tlouštíkovy výmysly poslouchat.

„To teda existují. Ty jsi na konci duhy nikdy nebyl, tak víš pendrek.“

Timmy byl chvilku zticha. Věděl, že nemá smysl se hádat s dívkou, kterou miluje.

„No a proč teda chceš najít toho leprikóna?“ zeptal se Timmy. „Myslíš, že ti dá hrnec zlata?“

Sally protočila svoje tmavomodré oči. „Možná.“

„Na co chceš hrnec zlata? Tvoje rodina už je bohatá dost. Můj taťka je doktor a stejně nevydělává tolik, co ten tvůj.“

„Nó, na konci duhy je toho víc než jenom zlato,“ dodala Sally. „Kromě leprikónů tam žijí ještě víly a jednorožci. Jestli potkám kouzelnou vílu, možná mi splní přání. Můžu si přát, co jen budu chtít.“

Timmy se usmál. „Když potkáme vílu, můžu si taky přát, co budu chtít?“

Sally zatřásla hlavou. „Ne, víly nemají rády kluky. Přání plní jen holkám.“

„Aha…,“ zamračil se Timmy na chodník.

***

Jakmile se přiblížili k mlžné části města, zahradil Timmy svým kolem Sally cestu.

„Nechceš tam fakticky jít, že ne?“

Sally pokývala kudrnatou hlavou. „Jasně že chci. Jak jinak bych si tu duhu mohla prohlídnout?“

„Ale to je mlžná čtvrť. Tam jít nechceš.“

„Jestli tam končí duha, tak tam jít musím.“

Sally se pokusila Timmyho kolo obejít, ale Timmy jí znovu couvl do cesty. Jeho vypasené tělo bylo ještě účinnější barikáda než ten bicykl.

„Ale co když zabloudíš? Jména ulic tam nepůjdou přečíst. Jestli se ztratíš v mlžné čtvrti, už tě nikdo nikdy nenajde, protože budeš vypadat úplně stejně jako všechny ostatní dětí, který tam žijou.“

„Nezabloudím,“ odsekla Sally.

Překročila jeho zadní kolo a ušpinila si celé svoje krásné žluté šaty. Pak pokračovala po chodníku dál. Timmy sledoval, jak se postupně mění v rozostřenou žlutou skvrnu.

„Počkej,“ zavolal Timmy a bez šlapání se hnal na kole za ní.

Sally si uvědomila, že ani mlžná část města Timmymu nezabrání, aby ji otravoval.

***

„Je blízko,“ řekla Sally skvrně ve tvaru Timmyho, která jela za ní. „Musíme si pohnout, než zmizí.“

Čím dál postupovali, tím větší si museli dávat pozor. Nevěděli, co jsou všechny ty neostré tvary na chodníku. Nedokázali rozeznat psí hromádku od spící veverky ani hydrant od podsaditého chlapíka ve žluté pláštěnce.

„Prý tady bydlí zlí a nebezpeční lidi,“ pověděl Timmy Sally. „Neměli bysme se k nim přibližovat.“

„Nejsou zlí. Jsou smutní. To je rozdíl.“

„Ale smutní lidi dělají zlý věci těm šťastným. Můj táta říká, že v nich ten smutek probouzí závist a zlost. Ublíží nám a budou nám chtít ukrást radost.“

Sally zavrtěla rozpitou hlavou.

„To není pravda. Smutní lidi jsou moc smutní na to, aby se zmohli na cokoliv jiného než pití brandy a spánek. To dělává moje máma, když je smutná.“

„No stejně bysme se jim měli vyhýbat. Pro jistotu.“

Ale jen co to Timmy dořekl, narazili na skupinku rozmazaných dětí posedávajících na chodníku. Byly tak špatně vidět, že si jich všimli až ve chvíli, kdy málem zakopli o jejich nohy.

„Běžte pryč, kazíte nám hru,“ řekl jeden rozostřený chlapec.

Sally i Timmy byli překvapení, že zněl jako normální kluk. Mysleli si, že bude jeho hlas znít jinak, třeba tlumeně a vzdáleně, jako když mluvíte pod vodou, ale zněl stejně čistě jako jejich vlastní.

„Obejděte to, jděte kolem,“ řekla rozmazaná dívenka.

Sally byla příliš zvědavá na to, aby hned odešla. Naklonila se blíž, aby na ně lépe viděla. Ale ať se snažila, jak se snažila, děti byly pořád stejně rozmazané.

„Co to hrajete?“ zeptala se Sally.

„Hopíky,“ odpověděl rozpitý kluk.

Sally nedokázala odhadnout, kolik dětí tam je. Určitě aspoň tři, ale mohlo to být klidně šest nebo sedm. Některé z těch věcí, které považovala za ostatní děti, ale mohly být keře rostoucí podél chodníku.

„Co jsou hopíky?“ zeptala se Sally.

Děti se jí smály.

Rozmazaný kluk řekl: „Každý ví, co jsou hopíci.“

„Jak se to hraje?“ otázala se Sally.

Timmymu se nelíbilo, že se Sally baví s rozmazanými dětmi. To, že je neviděl jasně, mu nahánělo ještě větší strach. Klidně mohli mít ostré tesáky a příšerné pařáty a on by to nepoznal. Být v mlžné části města bylo ještě děsivější než spát bez rozsvícené lampičky.

„Sally, no tak. Pojďme už.“

Ale Sally si tlustého chlapce nevšímala. Zajímaly ji rozpité děti. Vůbec nebyly takové, jak si představovala.

„Ještě ne,“ odpověděla. „Chci vědět, jak se hrají hopíci.“

Rozmazaný kluk přitekl k Sally a zvedl velkou červenou kouli, co vypadala jako ty veliké míče, se kterými hrávali ve škole kopanou.

Řekl: „Boucháš balonem do chodníku a počítáš, kolikrát se ti to podaří, než se ti odkutálí. Pak ho musíš do pěti vteřin najít, jinak vypadáváš. Je to fakticky těžký.“

Sally to těžké vůbec nepřipadalo. Přišlo jí to jako ta nejpitomější hra, o které kdy slyšela.

„To nezní moc zábavně,“ odpověděla Sally.

„Zas taková bžunda to není,“ řekl rozmazaný kluk posmutněle. „Ale děláme to kvůli sladkostem.“

„Sladkostem?“

Rozostřená holčička řekla: „Jo, každý, kdo ten den vyhraje, dostane bod, a ten, kdo má na konci roku nejvíc bodů, dostane nějakej bonbón. Poražení se musí složit, aby ho mohli koupit.“

„To je všechno? Jenom jeden bonbón za celý rok?“

„Měla jsi už někdy nějakou sladkost?“ zeptal se kluk. „Jsou fakticky dobrý. Loni jsem vyhrál já a pořád tu chuť cítím v puse.“

Timmy zatahal Sally za šaty. „No tak. Copak nechceš vidět tu duhu? Jestli si nepohnem, zmizí.“

Ale Sally Timmyho neposlouchala.

„Jasně že už jsem měla sladkost,“ řekla Sally. „Jím sladkosti každý den!“

Rozostřené děti jí nevěřily.

„To teda kecáš,“ prohlásil rozmazaný kluk. „Nikdo si nemůže dovolit jíst sladkosti každý den.“

„No, já jo. Tatínek mi vždycky cestou z práce nějakou koupí.“

Tehdy si děti uvědomily, že Sally a Timmy nejsou z jejich čtvrti.

Sally nepotřebovala vidět ostře, aby postřehla, jak se výraz rozmazaného kluka mění v čím dál rozzlobenější.

„Vy jste z jasný části města, že jo?“

Sally pokrčila rameny, ale toho si nejspíš nikdo nevšiml.

„Jsem z normální části města,“ řekla.

„Sally, pojď,“ naléhal Timmy, který si všiml, že ostatním dětem začíná jejich přítomnost vadit.

„Jasný děcka tu nemáme rádi,“ řekla rozmazaná holčička. „Měli byste odejít.“

„Co je na jasných špatného?“

„Jasný děcka jsou rozmazlený sobecký frackové.“

„To teda nejsme,“ nesouhlasila Sally.

„Pojď už,“ opakoval Timmy.

Teď už Sally táhl od dětí pryč.

„Jo, běž už, jasňáku. Nechceme vás tu.“

Pak na ně rozmlžené děti začaly házet kameny. Sally hádala, že jsou to kameny, podle zvuku, který vydávaly, když dopadaly na zem. Naštěstí se rozmazaným dětem nedařilo přesně mířit. Netrefil je ani jeden kámen.

„Utíkej!“ zakřičel Timmy a skutečně šlápl do pedálů svého kola.

Rozmazané děti na ně pořád křičely a házely kamením, dokud jim neutekli dost daleko, že už je neslyšeli.

***

Sally a Timmy se schovali za rohem, aby popadli dech. I když jel Timmy na kole a nemusel běžet, vyčerpaný byl oproti Sally dvojnásob.

„Ti byli ale hnusní,“ řekl Timmy. „Vidíš, říkal jsem to.“

Sally se zamračila a zavrtěla hlavou. „Nemyslím, že byli zlí. Připadali mi smutní.“

„Vždyť po nás házeli kamením!“

„Jo, ale to proto, že jsem jim řekla, že jím sladké každý den, a oni ho mají jen jednou za rok, když mají štěstí. Vmetla jsem jim to do tváře. Byla jsem na ně mnohem hnusnější než oni na mě.“

„Děláš si srandu? Ty přece nemůžeš za to, že nemají peníze na sladkosti.“

„Ale stejně si nedokážu představit, jaké to je nemoct jíst sladkosti. Je to jedna z mých tří nejoblíbenějších věcí.“

„Moje taky,“ řekl Timmy. „Jedl bych sladké celé dny, kdyby mi to máma dovolila.“

„Mám ráda barevné bonbóny. Ty, co chutnají jako duha.“

„Ony existují bonbóny, co chutnají jako duha?“

„Ne, ale kdybych si někdy kousla do duhy, vsadím se, že by chutnala přesně jako bonbóny.“

Timmy se rozzářil: „Ha, třeba chutná. Pojďme k ní.“

Sally se zadívala směrem k duze. „Sednu si k tobě na kolo, ať jsme tam rychleji.“

„Tak jo,“ souhlasil Timmy. Líbila se mu představa, že se ho Sally bude za jízdy držet. „Jedem!“

„Vidím ji!“ ohlásila Sally.

***

***