Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jan Procházka

VELKÁ HRA

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 488. publikaci.
První vydání, Praha 2026
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Odpovědná redaktorka Martina Muziková
Návrh a zpracování obálky Michal Březina
Historická mapa na obálce Adéla Stopka
Sazba Radek Nahodil
Korektura Gabriela Valentová

Copyright © Jan Procházka, 2026
© Grada Publishing, a. s., 2026

Nakladatelství nemůže zaručit, že v průběhu času budou odkazy skryté pod QR kódy stále aktuální.

ISBN 978-80-271-6372-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-6371-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-6338-0 (print)

MOTTO:

Vyprávění příběhů je jedna z věcí,

kterými se lidé odlišují od zvířat.

Velká hra původně vznikla jako dárek pro mou dceru. Když jsem se dozvěděl, že se nám narodí, rozhodl jsem se pro ni napsat knížku. Tehdy jsem byl okouzlen steampunkovým románem Petry Slovákové Démon z East Endu a knihou Petera Jelínka Norr, ochraňuj Britániu! Díky tomu se z Velké hry nakonec stala dobrodružná knížka, ve které se po nebi prohání vzducholodě a historické postavy nejsou takové, jak je známe z hodin dějepisu.

Velkou hru věnuji především tobě, Hančo, ale věřím, že si ji užijí všichni, kdo mají smysl pro dobrodružství.

Píše se rok 1920. Evropa se již vzpamatovala z první velké války, a přesto, že vkročila do nového století s hlavou vztyčenou, nemá ani náhodou vyhráno. V únoru 1917 totiž došlo v Rusku k státnímu převratu. Na východě Evropy se stahují mračna a prezident mladičké Československé republiky Tomáš Garrigue Masaryk se chystá do Budapešti na zasedání rady představitelů všech evropských vlád. Je třeba rozhodnout, jak postupovat proti požáru komunismu, který by mohl zachvátit celou Evropu.

Zatímco železnici i námořní dopravě dominuje pára a oblohu ovládly vzducholodě, mnoho vědců především ve vojenské, ale i soukromé sféře experimentuje s benzínovými motory. Do vzduchu se již vznesly první aeroplány a éře páry již brzy odzvoní…

PROLOG

Nocí, jež zahalila Věčné město, se valí železný kolos, jehož nýty pokrytý trup se leskne v proudech deště. Parní stroj s těžkým duněním drtí dlažbu vatikánských ulic, zatímco se nad střechami honosných paláců křižují blesky častěji než všichni věřící, kteří kdy kráčeli po dláždění tohoto centra katolické církve. Kovová obluda míjí řady barokních fasád, kde se z výklenků znechuceně šklebí tváře světců, bičované provazy vody. Sochy na Berniniho kolonádě vypadají v záři výbojů jako zástup kamenných obrů, kteří s roztaženými pažemi mlčky přihlížejí průjezdu kouřící stvůry. Každý mramorový záhyb jejich rouch je smáčen deštěm a jejich slepé oči upřeně hledí do temnoty.

Uvnitř kabiny je atmosféra k zadušení. Stísněný prostor je vyplněný pachem horkého oleje, vlhké látky a ostrou vůní ozónu zvenčí. Vzduch je dusný, nasycený sálavým teplem kotle, a stěny se rosí vysráženou vlhkostí.

Obrněnec právě míjí Svatopetrské náměstí, kde se siluety kolonád ztrácejí v provazech deště, a vášnivá diskuze v kabině oplechovaného stroje se přiostřuje.

„To si snad ze mě děláte srandu, pane barone! To sem moh rovnou zůstat doma, zatraceně.“ „Nerozčilujte se, pane Purgere, můžete si za to sám. Já vám říkal, že po tom vašem kábulském fiasku pojedu na jednání s těma fráterama radši bez vás. Ale vy ne. To bylo pořád, já se chci vykoupat ve Fontáně di Trevi, poprat se s tygrama v Koloseu a načurat do všech tří kašen na Piazza Navona.“ „No právě, a teď mám místo toho smrdět v tanku a čekat na to, až se tady pan chytrej vykecá do bezvědomí.“ „A dost už! Tahle zakázka by mohla být nejvýnosnější kšeft naší kariéry. Ale už z toho prvního telefonátu jsem poznal, že ten starý vlk je mazaný jak liška a nám nedá nic zadarmo, pane! Tohle bude vyžadovat víc než svaly, chirurgickou jemnost a diplomacii. A těch se vám, přiznejte si to už konečně, zoufale nedostává!“ „Utlouk ste mě argumentama, stejně jako dycky. Tak já teda zůstanu v tanku, ale přísahejte mi na svůj baret, že až celá tahle šaškárna skončí, uděláme si vejlet do Říma a…“ „Já vím, kašna, fontána a tygři.“

Velectěný pane šéfredaktore,

dovoluji si Vás oslovit nikoli z pouhé mladické nerozvážnosti, ale z hlubokého přesvědčení, že redakce Vašich listů potřebuje pero, jež se nebojí inkoustu ani pouličního prachu. Jmenuji se Hana Spurná a ucházím se u Vás o místo redaktorky a reportérky.

Sleduji Vaši práci s neutuchajícím zájmem. Vaše nedávné reportáže z pražského podsvětí a způsob, jímž jste vtiskl tvář osudům lidí z periferie, jsou pro mne zjevením. Ukazujete nám pravdu bez příkras, tam, kde jiní vidí jen statistiku nebo špínu. Právě tato Vaše urputnost v hledání faktů je mi nejbližší.

Nehledám místo v rubrice pro dámy, abych psala o krajkách a receptech. Mým vzorem je americká novinářka Nellie Blyová. Její články o špatném zacházení s ženami v továrnách, reportáže z Mexika nebo její cesta kolem světa jsou důkazem, že moderní žurnalistika nezná pohlaví, pouze odvahu a cílevědomost. Chci být pražskou Blyovou. Chci jít tam, kam se jiní neodvažují, a psát o věcech tak, jak se skutečně dějí.

Žijeme v převratné době a já věřím, že nastal čas, aby i česká žurnalistika přijala ženy, které se nebojí jít do terénu. Nabízím Vám svou neúnavnost, ostrý zrak a ochotu pracovat v jakoukoli denní i noční hodinu.

S pozdravem,

Hana Spurná

Praha I, Na Zábradlí č. p. 22

KAPITOLA
PRVNÍ

To dobrodružství, ostatně jako většina podobných, začalo zcela nevinně. Ze začátku snad ani nevypadalo jako dobrodružství, alespoň ne takové, jaká jsem znala zdobrodružných románů. Spíše připomínalo rutinní novinařinu. Ve chvíli, kdy mě vzbudilo hlasité mňoukání mého kocoura Ondřeje, který se tak jako každý den netrpělivě dožadoval své ranní porce kousků vařeného kuřecího masa, netušila jsem nic ozbraních totálního ničení, velkých spiknutích anitajných agentech. Ale nepředbíhejme událostem.

Když jsem toho osudného rána roztáhla závěsy svého podkrovního bytu, chtělo se mi zpívat. Petřín se svou ocelovou rozhlednou zdobenou nedávno nainstalovaným majákem pro vzducholodě, který vnoci zářívá nad městem jako velké rudé oko, iPražský hrad tyčící se nad uličkami Malé Strany se koupaly ve slunci asluneční paprsky tančily také na vlnkách stříbropěnné Vltavy, jejíž hladinu čeřily lopatky kolesových parníků. Na lelkování dnes ovšem nemám čas, vždyť mě už za pár hodin čeká rozhovor scestovatelem Holubem, snad se mi ho konečně povede přesvědčit, aby mě vzal ssebou na svou další expedici.

Umýt se aobléknout do lehkého letního kostýmku pro mne bylo dílem několika okamžiků aza chvíli už jsem snídala svůj oblíbený croissant amíchaná vajíčka vkavárně Asan vpřízemí našeho domu. Nad čerstvě umletou černou kávou jsem si pak vrychlosti prošla otázky, které jsem si pro slavného cestovatele připravila.

Do redakce jsem se jako každý den idnes vydala pěšky. Poštovskou ulicí je to do Náprstkovy, kde je sídlo Národních listů, co by kamenem dohodil. Včasném dopoledni byly ulice Starého Města ještě poloprázdné, snad jednou či dvakrát jsem minula úředníka spěchajícího za svými povinnostmi či pošťáka drkotajícího se po dlažbě vsedle parního velocipedu. Po pár minutách ostré chůze jsem už otvírala vchodové dveře domu UBílého jelínka. To jsem ovšem stále ještě netušila, co za pohromu se na mě řítí.

Hned na recepci vpřízemí redakce mě odchytil denní vrátný Toníček. „Slečno Spurná, máte jít ihned, opakuji ihned kpanu šéfredaktorovi do jeho pracovny! Je to urgentní!“

Toníček se tvářil strašně důležitě (to on umí), ale na druhou stranu vím, že Egon Ervín nikdy neoplýval trpělivostí. Tak nač provokovat svého nadřízeného?

Naštěstí náš redakční dům disponuje nejen moderními psacími stroji Underwood, ale především nejnovější technickou vymožeností – výtahem, kterému skolegy říkáme páternoster. Díky tomuto výdobytku moderní techniky jsem se do čtvrtého patra, kde má šéf kancelář, dostala rychleji než po sice krásném, secesním zábradlím zdobeném, ale nepříjemně příkrém schodišti.

Ani jsem nestačila zaklepat na dveře smosaznoucedulkou E. E. KISCH ŠÉFREDAKTOR auž jsem slyšela jeho burácivý hlas. „Pojďte dál, Hano, aani si nesedejte!“ Pomyslela jsem si, že ten Toníček snad šéfovi hned za tepla zavolal, nebo ne?

Otevřela jsem tedy avešla. Vzduch vkanceláři byl tak hustý, že by se dal krájet. Zmodralý dým zdrahýchdoutníků značky Trabucolíně tančil vpruzích slunečních paprsků dopadajících oknem atéměř zakrýval stěny obložené tmavým dřevem. Velký Kisch, kterému se tak mezi novináři závistivě říkalo, stál jako monolit za svým obrovským dubovým stolem, na němž se kupily horydenního tiskuapřetékající popelníky. Vrukou svíral černé desky ztuhého papíru. Nestačila jsem říct ani „Dobrý den, šéfe“ auž skrz ten tabákový mrak spustil: „Hano, mám pro vás speciální úkol. Poletíte do Slezské Ostrawy atam uděláte rozhovor sWojtzechem Kowalským. Rozhovor máte domluvený na šestou večerní vjeho laboratoři. Palubní lístek na Prokopa Diviše si vyzvedněte na recepci. Ubytování na jednu noc máte zajištěné vhotelu Imperial. Letí vám to za dvě hodiny zLetné. Nejpozději ve středu vpoledne chci mít ten rozhovor tady! Anehádejte se tu se mnou. Zvládla jste deset dní vblázinci, dva dny vOstrawě přežijete také!“

„Ale Ervíne…“ Já vím, že se šéfovi nikdy nemá odporovat, ale někdy člověk musí. „Já mám dnes domluvenou schůzku sEmilem Holubem. Víte přece, že se právě vrátil zvýpravy do Peru?“

„Ten váš ptáček vám teď jistě nějakou chvíli nikam neuletí. Bude mu trvat nejmíň půl roku, než sežene peníze na další výpravu. Atohle je prostě důležitější!“

„Důležitější? Jak může být nějaký hloupý Slezák důležitější než věhlasný cestovatel?“

„Není to žádný hloupý Slezák, ale geniální chemik, kandidát na Nobelovu cenu. Anavíc je prý na prahu světového objevu. Použijte svůj fištrón ašarm, Hano, avytáhněte zněj všechno. Slyšíte? Všechno! Tady máte složku sjeho materiály. Prostudujete si je na palubě zepelínu. Ateď koukejte mazat domů, ať si stihnete zabalit!“

„Aco tak úžasného vynalezl, ten věhlasný chemik? Kámen mudrců? Nebo snad našel aoživil Golema?“

„Tak dost! Teď už jste trochu přestřelila!“ vybuchl šéf vztekle. „Ale vlastně se nedivím, že oněm nic nevíte. Až na pár čestných výjimek neměly ženy nikdy vztah kvědě.“

„No dovolte, šéfe!“

„Nedovolím ateď už konečně běžte, nebo ten let nestihnete.“

EMIL HOLUB

E. E. KISCH

BUDOVA REDAKCE

DŮM, KDE BYDLÍ HANA