Aby

vzpomínky

nevybledly,

jako číslo

na mém

předloktí

Original title: Albrecht Weinberg –

»Damit die Erinnerung nicht verblasst wie die Nummer auf meinem Arm.

Eine wahre Geschichte vom Holocaust, dem Überleben und einem Versprechen,

das die Zeit überdauert by Nicolas Büchse

© 2024 by Penguin Verlag, a division of

Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Batistová, 2026

Cover © Favoritbuero, München, 2026

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2026

ISBN 978-80-277-7338-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-7339-8 (mobi)

ALBRECHT WEINBERG

NICHOLAS BÜCHSE

Aby

vzpomínky

nevybledly,

jako číslo

na mém

předloktí

Skutečný příběh o holocaustu,

přežití a jednom slibu, který přetrvá věky

přeložila Kateřina Batistová

Obsah

Předmluva

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Poděkování

Poznámka překladatelky

Rozšiřující literatura

Fotografická příloha

Předmluva

„Musíš se nutně seznámit s jedním pánem, který přežil holocaust. Dnes jsem se s ním setkal, to je tak úžasný člověk,“ řekl mi kamarád během telefonického rozhovoru. Jesco Denzel obvykle fotografuje pro spolkovou vládu. Ale protože to je pro něj důležité, také už léta dokumentuje vzpomínkové akce u příležitosti osvobození koncentračního tábora Bergen-Belsenu.

Potkávat mnoho zajímavých lidí je součástí Jescova povolání. Ale málokdy jsem zažil, aby zněl tak nadšeně. Byl jsem zvědavý. Musel jsem se seznámit s tím mužem, o němž hovořil.

Krátce nato jsem Albrechta Weinberga a jeho tehdejší ošetřovatelku Gerdu Dänekasovou navštívil v Leeru a myslel jsem si, že jsem udělal něco špatně, protože Albrecht Weinberg se zamračil a odmítavě mávl rukou, sotva jsem vstoupil do jeho bytu. Přitom jsem jenom řekl: „Jsem rád, že se s vámi mohu setkat, pane Weinbergu.“

Odpověděl: „S tím ani nebudeme začínat. Já jsem Albrecht. A ty?“

Na rozloučenou mi dal pusu na tvář. Zřejmě už při té první krátké návštěvě mi došlo, že odteď ho budu doprovázet. Na jeho poslední velké pouti. Jedna škola ho totiž pozvala na školní výlet do Izraele. Sedmadevadesátník na školním výletě, to je příběh.

Tak jsme na podzim roku 2022 seděli ve stínu stromů v kouzelné zahradě penzionu Österreichisches Pilger-Hospiz v Jeruzalémě. Žáci dováděli v Mrtvém moři, Albrecht si chtěl odpočinout. Příští den pro něj bude hodně těžký, bude v památníku Jad Vašem vyprávět o holocaustu, ty obrazy zase ovládnou jeho mysl a budou ho trýznit v nočních můrách. Ptal jsem se ho, proč si tohle dělá?

Odpověděl mi otázkou: „Kdo jiný to má udělat?“ Řekl, že nohy už má bohužel jako z gumy, ale mysl pořád docela jasnou. „Už nezbývá mnoho takových jako já,“ doplnil, „proto o tom musím mluvit tak dlouho, jak dokážu. Aby vzpomínka nevybledla jako to číslo z Osvětimi na mém předloktí.“

Albrecht mi potom začal vyprávět o svém bezmála stoletém životě, a teprve když už jsem měl popsaný celý poznámkový blok, jsem si uvědomil, že uběhly hodiny a že se Jeruzalém začíná nořit do teplého světla večerního slunce.

Stal jsem se Albrechtovým a Gerdiným průvodcem, a to nejen při psaní článku pro Stern, pro nějž jsem pracoval jako reportér. Vydali jsme se na cestu jeho minulostí. Gerda nám vařila desítky konvic východofríského čaje a Albrecht vyprávěl. Navštívili jsme židovský hřbitov v Leeru, stáli jsme před jeho rodným domem v Rhauderfehnu, v bývalé židovské škole a ve štolách koncentračního tábora Mittelbau-Dora. Jedli jsem na radnici v Leeru kuřecí polévku poté, co bylo Albrechtovi uděleno čestné občanství města.

Občas to byly pro Albrechta pohnuté cesty, protože jitřily rány. Přesto dal na sobě málokdy znát, jak ho vyprávění bolí, jak ho vzpomínky dohánějí a trýzní. Nedaly mu spát, nedopřály mu ani chvilku klidu. Naše rozhovory vynesly opět na světlo mnohé z toho, co bylo dobře ukryto, aby se znovu a znovu neotevíraly staré rány.

„Ach, to si dnes nedokážeš vůbec představit,“ řekl poté.

*

Albrecht má dobrou paměť. Řada vzpomínek je tak živá, jako by je prožíval ještě dnes. Oproti tomu mnohé jiné okamžiky jsou z paměti vymazány a při hledání červené nitě v klubku jeho života mu zbývají jen útržky vzpomínek.

Historická věda vyvinula metodu „orální historie“. Ta povzbuzuje pamětníky dějinných událostí, aby bez zábran vyprávěli a vzpomínali. Lidé si dobře vzpomínají na pocity, hůře na politické souvislosti nebo data, někdy jim ve vzpomínkách splývají celé roky do jedné hodiny.

Příležitostně jsem si vzal při psaní k ruce historické prameny, nešlo mi přitom o dokazování, ale o historické zařazení subjektivních zkušeností.

Je velkým štěstím poznat Albrechta Weinberga. O člověku snadno prohlásíme: Prostě ho musíte mít rádi. Ale Albrecht tak skutečně působí, hlavně na mladé lidi. Naslouchají mu. A on jim. Někdy vidím po přednáškách studenty, jak k němu přicházejí a ptají se, jestli ho mohou obejmout. Potom si s nimi povídá a často netrvá dlouho a oni mu vyprávějí o svých nejniternějších starostech, o problémech ve škole nebo s rodiči nebo o svých pocitech osamělosti. Když s ním telefonuji, vždycky se ze všeho nejdřív ptá, jak se daří mé rodině. Pamatuje si každý kašel, každou rýmu mých dětí, ale o bolestech stáří mluví jen tehdy, když se ho někdo zeptá.

Na konci našeho prvního dlouhého rozhovoru v Jeruzalémě jsem cítil knedlík v krku, když jsem se Albrechta ptal, co se stane se vzpomínkami na holocaust, když už tady nebude, aby nám o tom podal zprávu.

Albrecht přemýšlel a pak řekl: „Potom budeš muset svým dětem vyprávět o mně.“

*

Tato kniha je Albrechtova kniha. Napsal jsem ji, aby o Albrechtu Weinbergovi mohlo svým dětem vyprávět mnoho rodičů.

1

Berlín 1942

Spěchali jsme ulicemi toho zlověstného města. Tři sourozenci z Východního Fríska v neznámých končinách. Domy, davy lidí v ulicích, nebezpečí se mi zdálo obrovské. Dieter, náš starší bratr, šel napřed. Za ním Friedel a já, kteří jsme tu neměli být. Cesta ze zchátralého pokoje našich rodičů u ulice Alt-Moabit ke stanici městské dráhy Bahnhof Bellevue byla jako pohyb na nepřátelském území. Pátral jsem pohledem v davu lidí po mužích v uniformách.

Dieter se choval nezúčastněně. Díval se rozhodně přímo před sebe. Dieter se nikdy nenechal zastrašit. Chtěl bych být tak odvážný jako on. Podobal jsem se ovšem spíš své sestře. Možná proto jsme byli s Friedel tak nerozluční už od prvních dětských dnů, když jsme v naší vesnici blízko Leeru ve Východním Frísku hrávali za domem kuličky.

Navštívili jsme naše rodiče. Hleděli jsme do tatínkova popelavého obličeje a maminčiných zoufalých očí. Maminka, která se modlila za to, abychom mohli být zase spolu. „Aby alespoň moje děti mohly být spolu. Abyste v těchto těžkých časech měly alespoň jeden druhého,“ říkala maminka a dívala se na nás tři děti smutnýma očima.

Dieter nás teď vedl postranními ulicemi. Zdálo se, že se lidé dívají skrz nás. Jako bychom mezi nimi ani nebyli, jako bychom byli duchové. Možná se styděli, že nás vidí. Já s Friedel jsme si oddechli, když jsme v jedné uličce byli konečně sami. Dieter se zastavil. Obrátil se ke mně a k Friedel. Svlékl si kabát a vyzval nás, abychom udělali totéž. Málem jsme umřeli strachy. Ale Dieter byl starší. Dieter se vyznal. Ten věděl, co dělat. Dali jsme si kabáty přes ruku.

„Pojďte, vyfotografujeme se!“ řekl Dieter. A vyrazil, než jsme já nebo Friedel mohli protestovat. Namířil si to k fotografickému ateliéru. Ve výloze visely portréty a nápis: „Židům vstup zakázán.“ Zdálo se nám, že je ten nápis všude. Věděli jsme, že jakékoliv porušení je trestáno ochrannou vazbou. Vězení bylo i za to, když Židé na veřejnosti nenosili ve výši srdce ten žlutý hadr, který nám pozdního léta 1941 vnutili nacisté. Nebo když nebyla židovská hvězda na svršcích přišitá pevně. Nebo když se ji někdo pokoušel schovat za aktovku nebo balíček. Policie na to důsledně dohlížela, slyšeli jsme o tom spoustu příběhů.

Já s Friedel jsme se chtěli rychle otočit, ale to už došel Dieter ke dveřím a podržel nám je: „Račte vystoupit!“ Dieter žoviálně pohovořil s fotografem, jako by v našem životě bylo vše při starém. Friedel a já jsme následovali jeho pokyny, tak zkamenělí hrůzou, že jsme si později skoro nepamatovali, jak jsme se v ateliéru krášlili a pak pózovali před objektivem.

Ta fotografie nám ale zůstala. Neklamný důkaz, že jsme se toho tehdy skutečně odvážili. Že jsme existovali onoho času v Berlíně a že jsme nebyli duchové. Dieter sedí v saku a kravatě vpředu, statný mladý muž se širokými rameny. Za ním Friedel v kostkované halence s pečlivě naondulovanými vlasy, tehdy jí bylo sedmnáct a dospívala v krásnou mladou ženu, tajemnou, s velkýma hnědýma očima. Vedle já, šestnáctiletý hubeňour. Na sobě mám sako, vlasy sčesané přísně dozadu, lesknou se pomádou, které jsem si nanesl dokonce ještě víc než můj bratr.

Na černobílém obrázku se my sourozenci tváříme vážně. Tehdy se na portrétech lidé moc neusmívali. Ale u vědomí toho, co nás postihlo, lze dnes z našich obličejů vyčíst nepochybný strach.

A přece: Je to fotografie nás všech, Dietera, Friedel a mě, Albrechta. Jsou to sourozenci Weinbergovi společně. Fotografie, aby dala mamince naději, že budeme společně vzdorovat temným časům. Nerozluční, alespoň na obrázku. Riskovali jsme kvůli němu hodně. Byla to poslední fotografie nás tří společně. Pro mě a Friedel se ta fotografie stala něčím výjimečným. Víc než jen fotografií, stala se závazkem.

Když jsme toho dne odcházeli z fotoateliéru, nesli jsme kabáty přes ruku tak, že nebyla vidět levá přední strana. Fotograf na ní neodhalil ty kusy žluté látky. Ještě dnes si vzpomínám, jak mi ten den divoce bušilo srdce ještě dlouho poté, co jsme fotoateliér opustili.

2

O sedmdesát let později

Fort Lauderdale, Florida 2012

„Ale,“ volala Friedel plačtivě jeho jméno. „Ale! Ale! Ale!“

„Jsem tady,“ řekl Albrecht.

Pomalu přejížděl špičkami prstů Friedel po paži, exhausted – vyčerpaný, ztracený v myšlenkách, v hlavě vše rozmazané. Marný pokus. Nedokázal ji uklidnit – nedokázal uklidnit sám sebe. Přesto nedokázal dělat nic jiného.

Tak to šlo už týdny, pokaždé když přišel ráno do chodby hospice na okraji Fort Lauderdale, slyšel svou sestru volat: „Ale!“ Alem se stal v Americe, protože tady nikdo nedokázal vyslovit jméno Albrecht a tady se neztrácel čas dlouhými jmény. Pozdravil ji a poposadil ji v křesle výš, protože se zase sesunula příliš dolů. Zdravotní sestry a pečovatelé se o to nestarali a zdálo se, že ani jinak se příliš nestarali. Friedel byla bledá, působila stále bezmocněji a den za dnem se ztrácela. Venku stále stejně svítilo floridské slunce a on u ní bez přestávky sedával hluboko do noci a potom se vydával na dlouho cestu domů, aby ve svém apartmánu čekal na další ráno, až za ní zase konečně pojede zpátky.

Za celý svůj život byl od své sestry odloučen, separated, jen na dva roky. Bylo jí teď 88 let a jemu 86 let – žádného jiného člověka na světě neznal tak dobře jako Friedel. Cítil, že má hrozný strach.

Jedné listopadové noci ho ze spánku vytrhl její výkřik. Byl hlasitý, pronikavější než výkřiky, se kterými se probouzela, když ji pronásledovali démoni v nočních můrách. Ty sny znal až moc dobře, trýznily i jeho. Ta doba nezmizela ani za celé ty roky v Americe. Zanechala svou stopu. Nic neskončilo. Když zavřel oči, všechno se vracelo. Vagóny, do nichž je nacpali, mrtví na plotě pod vysokým napětím, kluci na šibenicích. Běsy, které jej i jeho sestru navštěvovaly noc co noc.

Albrecht našel Friedel v jejich společném apartmánu ležet na zemi v jejím pokoji. Strašlivě naříkala a on ji nedokázal zvednout. Sousedi zavolali sanitku. Lékaři v nemocnici hovořili o těžké mrtvici, levá strana jejího těla zůstala ochrnutá. Nedokázali říct, jestli se Friedel ještě někdy zotaví a že prý už nemůžou nic dělat. O osm dní později ji propustili a od té doby trčeli tady, v tom strašném hospici. Friedel vnímala, ale rozumět jí bylo jen stěží. Zpočátku dokázala vydávat jen nějaké zvuky, potřebovala pomoc s jídlem a pitím, občas se zakuckala. Během těch dní, když u ní sedával na chodbě hospice, kde byli obklopeni sténáním a křikem jiných pacientů a uštvanými sestrami a pečovateli, pozoroval v jejích očích zoufalství.

Jeho Friedel. Narodila se 14. listopadu 1923, on se narodil téměř přesně 16 měsíců po ní, v březnu 1925. Rodiče jí říkali skoro pořád jen mazlivě Friedel, jedině když se zlobili, volali na ni jménem, které jí dali: Frieda.

Dohromady byli tři sourozenci. Diedrich, ten nejstarší, kterému všichni říkali Dieter. Odvážlivec, o tři roky starší než Albrecht. Friedel byla uvážlivá, možná proto si byli s Albim, ano i jeho jméno mělo zdrobnělou podobu, tak blízcí, close. Jak hrávali v jejich domě v Rhauderfehnu u Leeru u teplých kamen Člověče, nezlob se. Jak zlobili lidi, prázdná peněženka na ulici, na ní šňůra a pak šup, schovat se za keře. Jak si spolu hráli, když už si s nimi žádné dítě ze sousedství nechtělo hrát.

Friedel a Al. Svázáni tichým slibem, který nikdo z nich nevyslovil: dávat na sebe stále pozor, jak doufala jejich matka. Podporovat se a opírat jeden o druhého. Vzájemně se potřebovali. Přísahali si dvě věci. Zaprvé, že nikdy nepřivedou na tento svět židovské děti. Zadruhé, že se už nikdy nevrátí do Německa. První přísahu dodrželi. Tu druhou dodržovali desítky let. Než se přihodilo to s Friedel.

Díky této úmluvě pak žili život, o němž se tehdy ani neodvážili snít. V posledních letech žili easy life, na Floridě, všechno se nejprve zdálo nádherné. Gerd je v polovině 80. let upozornil na byt v obytném komplexu ve Fort Lauderdale. Floridu měli s Friedel rádi, už když ještě žili v New Yorku. Často sem jezdili na dovolenou, za sluncem a za dech beroucími plážemi, na nichž dřív mládež slavila spoustou alkoholu jarní prázdniny. Teď to tu bylo klidnější, místo se stalo rájem důchodců ze severovýchodu USA, Snowbirds, unavených zimou. Dobré místo také pro něho a pro Friedel.

Gerd byl také v táboře nucených prací. Přežili a znovu se sešli u kávy a koláče tady na horké Floridě v obytném komplexu pro seniory Colony Point. Two survivors, unbelievable, dva přeživší, neuvěřitelné. Gerd jim řekl, že sousedi nad ním v patře chtějí prodat svůj apartmán.

Zprvu sem jezdili každý rok na několik týdnů na dovolenou. Při první dovolené si do prázdninového bytu koupili kuchyňské židle a stůl, při další pohovku, všechno z druhé ruky. Vbrzku, když pak odešla do penze i Friedel, trávili na Floridě celou zimu a do New Yorku se vraceli jen o letních měsících. V roce 2009 se sem přestěhovali na stálo. V jejich komplexu byl klub, fitness centrum, biliár, chodili do kina, jezdili na pláž nebo na dostihy. Jednou dokonce jeli na výletní plavbu. U bazénu se scházeli všichni sousedé, většinou v separated groups, oddělených skupinkách, Kubánci, Afroameričané, Italové, Irové a pak důchodci s čísly na předloktích a vzpomínkami na místa jako Osvětim, Terezín nebo Buchenwald, která měla jejich životy stále ve své moci. Důchodci jako oni.

K tomu, co zažili, se stavěli rozdílně. Mnozí mluvili o zemi, v níž byli kdysi pronásledováni, jen špatně a říkali, že by na její zatracenou půdu už nikdy nevkročili. U Friedel s Albrechtem to bylo složitější.

Také oni věřili tomu, že Německo je uzavřená kapitola. Až do léta roku 1984, kdy našli ve schránce dopis. Přišel z jejich vlasti, byl opatřen úředním razítkem a napsali ho radní města Leer. Albrecht si dopis přečetl, znovu ho složil, strčil do obálky a schoval do šuplíku psacího stolu. Neměl v úmyslu na něj odpovídat, ten dopis ho rozjitřil a zároveň ochromil.

Bylo to pozvání.

Země pachatelů mu posílá dopis v nabubřelé, úřednické němčině. Stálo v něm: Městská rada, jako politické zastoupení všech občanů, se jednomyslně rozhodla pozvat Vás příštího roku do Vašeho rodného a domovského města. Berte to prosím jako výraz lidské vazby a pocitu sounáležitosti k Vám. Velice by nás potěšilo, kdybychom Vás mohli v týdnu od 2. června 1985 přivítat v našem středu jako hosty. Rádi bychom si s Vámi 3. června připomněli 100 let vysvěcení naší krásné synagogy.

Nechtěli o tom s Friedel nic slyšet. Nikdy se nevrátí do místa, kde je nacisté hnali ulicemi a sousedé stáli skrytí za záclonami v oknech a přihlíželi. Byli tehdy ještě v Leeru, když synagogu vyrabovali a vypálili do základů, a teď by měli slavit uprostřed spoluobčanů, kteří ji buď zapálili, nebo tomu přihlíželi a dopustili, aby se to stalo? Při té myšlence se jim svíral žaludek. Dopis zůstal v šuplíku, pokoušeli se na něj zapomenout.

Krátce nato dostali druhé psaní. V něm našli kromě dopisu i trochu vybledlou černobílou fotografii, kterou nemohli pustit z ruky. Prohlíželi si ji tak dlouho, jako by se snažili probudit děti na ní znovu k životu. Děti na fotografii vypadaly vesele, jeden kluk v první řadě měl námořnický obleček a rovnou pěšinku, byli tam kluci v bekovkách, jiní měli na hlavách jarmulky. Děvčata se vyparádila, měla šaty a zapletené copy.

V první řadě stojí asi šestiletá malá holčička, zavěšená do dvou široce se usmívajících kluků a další si zrovna v okamžiku, kdy fotograf stiskl spoušť, dala ruku před pusu, jako by chtěla zakrýt, že se chichotá. Všichni stojí těsně u sebe, dobré tři tucty lidí v jedné skupině, vpředu nejmladší školáci, vzadu starší a napravo objevila Friedel učitele Hermanna Spiera z židovské školy v Leeru. Třídní fotografie tak někdy z roku 1935, těsně předtím, než na židovskou školu nastoupili i on s Friedel, protože tady na obrázku chybějí. Nicméně poznali spoustu dětí, vzpomněli si na jejich jména, na jejich neplechy, na některé jejich příběhy. Ptali se sami sebe, kdo z nich přežil holocaust – a kdo ještě žije, padesát let po vzniku téhle fotografie.

Dlouze přemýšleli, diskutovali, až už nenacházeli slova. Byla to Friedel, kdo jako první změnila názor a řekla, že by měli pozvání přijmout. Konečně uvidí nějaké přátelé z dětství, vždyť přece pozvali všechny přeživší. Ta představa se Albrechtovi také líbila, ale necítil se přitom příliš dobře. Oba si ale byli jisti tím, že nikdy nevstoupí do svého rodiště, Rhauderfehnu, i když je vzdálené jenom pár kilometrů od Leeru.

*

Teď a tady, na chodbě hospice, vedle Friedel, bledé a sesunuté ve svém křesle a on bezradný a bezmocný, byl nesmírně rád, že tehdy tu cestu do Leeru podnikli. Nejen proto, že potkali několik tehdejších kamarádů ze školy. I obyvatelé Leeru, s nimiž přišli do styku, především ti z mladší generace, příliš mladé na to, než aby mohli být pachateli, je přijali tak srdečně, jak to nezažili ani ve svém mládí. Poseděli spolu, s některými se spřátelili. Dva manželské páry je navštívily v Americe, posílaly jim východofríský čaj a kandysový cukr Kluntjes a pravidelně jim psaly dopisy.

Během telefonního rozhovoru jim řekl, že Friedel měla mrtvici, a vyprávěl o svých starostech, že už brzo nebudou schopni platit ani tenhle hospic. Požadují tu 8 000 dolarů měsíčně a on s Friedel nejsou žádní Rockefellerové, jak říkal, a brzy spotřebují své úspory. Když je člověk starý a nemocný, je tu v Americe rychle helpless and alone, bezmocný a sám. Jejich známí z Leeru odpověděli rychle: „Můžeme vám pomoct. Přivezeme vás do Východního Fríska, najdeme pro vás oba dům s kvalitní pečovatelskou službou, kde se ošetřovatelé o Friedel dobře postarají a kde budete moct být spolu. Můžeme to zařídit, jen nám dejte vědět.“

Albrecht se sám sobě trochu podivoval, ale neváhal. Pro Friedel by to udělal. Návrat do země pachatelů a zbabělců. Na místo jejich děsu a bolesti. Chytil se té nabídky jako tonoucí záchranného kruhu v rozbouřeném moři. Protože život na Floridě se stále více podobal vězení, připadalo mu, jako by žili chyceni za mřížemi svých vlastních vzpomínek.

S Friedel už řadu let nebylo něco v pořádku, nevšiml si toho nebo si toho všimnout nechtěl. Když s někým žijete řadu let pohromadě, uvědomíte si to teprve později, že změnil nějaký zvyk, nějaký vrtoch nebo chování. Nemoc se může do života vetřít pomalu, skoro nepozorovaně. Ano, Friedel byla zamlklejší. Když se potkali s přáteli, při oslavách narozenin, při kávě nebo setkáních u bazénu, byl to většinou on, kdo mluvil, někdy tolik, že to stačilo za oba. Friedel byla odjakživa zdrženlivější, ale stále měla své přítelkyně a byla společenská, měla zájem o konverzaci a o lidi. Ale v poslední době se sami jejich sousedé v autobuse, který je dvakrát týdně vozil z jejich bytového komplexu do supermarketu, ptali: „Co se to s Friedel děje? Je tak potichu.“ Byla to pravda, Friedel působila často nepřítomně, někdy dokonce zahořkle. Už skoro neopouštěla byt, ale on nezpozorněl, když mu jednou řekla, že se doma cítí nejlépe. Byla pomalejší. U pokladny v supermarketu stála bez hnutí a čekala, až on položí cukr nebo mléko na pás. Chodila pomaleji, na každé podání ruky potřebovala delší dobu než dřív. Dnes je přesvědčen, že trpěla nějakým druhem demence, ale tehdy o tom neměl ani tušení.

Autobusem jezdili do supermarketu už řadu let, protože se mu stále horšil zrak. S očima to začalo v sedmdesátých letech, ještě si přesně pamatuje, jak seděli s Friedel v jejich buicku a jeli z New Yorku na venkov, aby navštívili Friedelinu přítelkyni. Tehdy řekl Friedel: „Mám něco v oku, asi zrnko písku.“ Protřel si levé oko a zdálo se, že je to lepší, ale příští den viděl černé tečky. Oftalmolog diagnostikoval oční infarkt a naměřil mu nitrooční tlak 48 mm Hg. Při oční operaci mu zavedli rourku, levé oko ho už nebolelo. Ale současně ho sužovalo onemocnění sítnice, proti němuž nemohla pomoct žádná operace. Rok od roku viděl hůř, a to, co viděl, bylo stále nejasnější a rozostřenější. Zakrátko už nemohl řídit auto. Dnes sice rozezná obrysy potravin v regálech supermarketu, ale už nepřečte nápisy na baleních. Z obličejů se staly tmavé stíny.

Cesta do hospicu za Friedel byla strastiplná. Každé ráno volal z recepce bytového komplexu car service. Jízda sdíleným taxi sice trvala dlouho a nebylo na něj spolehnutí, ale bylo to levnější než normálním taxíkem a on chtěl šetřit peníze na Friedelinu léčbu. Občas ráno stával hodiny před bytovým komplexem a čekal na sdílené taxi. Večer, když už Friedel spala, si zavolal auto z hospice. Některé dny trvala jízda hodiny, protože řidič musel dovézt jiné pasažéry nejprve k výletním lodím na pláži ve Fort Lauderdale. Někdy přijel domů až v jednu hodinu v noci. Když konečně dorazil, byl příliš vyčerpaný na to, aby se najedl. Když byl u Friedel, na jídlo nemyslel.

„Ale, ty jsi už jen kost a kůže,“ říkali mu známí, když ho viděli čekat před bytovým komplexem na car service. Vyčerpávaly ho dny v hospici, starost o Friedel, která volala jeho jméno stále zoufaleji, bezvýsledné telefonáty s pojišťovnami a pečovatelskými zařízeními. Hrobová místa si naštěstí oba zarezervovali a zaplatili už před lety na jednom krásném židovském hřbitově v New Jersey, před branami New Yorku. Až k tomu dojde, mají jejich hroby ležet vedle sebe, ale nechtěl na to myslet, doufal, že se Friedel zase uzdraví, až bude konečně na tom správném místě.

Pak šlo všechno velice rychle. Když stáli známí z Leeru v jejich bytě ve Fort Lauderdale, nebyl už schopen sám zabalit, odhlásit telefon nebo prodat nábytek. Známí spakovali šaty, alba s fotografiemi a několik památečních předmětů. Skoro sedmdesát let jejich amerického exilu se vešlo do sedmi kufrů. Vyšli ven, otočil naposledy klíčem v zámku a zamkl byt.

„Ale,“ volala Friedel, když ho ten den viděla přijít do hospice. Pak uviděla známé z Leeru, jeho doprovod. Věděla, že přijeli, aby je oba vzali s sebou do Německa. Friedelino tělo se roztřáslo. Začala vzlykat, křičet a plakat tak nahlas a tak bez zábran a hořce, jak ji ještě nikdy neslyšel.

I známí se strašně vyděsili, ale pak to Albrechtovi došlo: Friedel plakala radostí.

3

První, čeho si Gerda Dänekasová u „nového přírůstku z Ameriky“ všimla, byly jeho strašlivé, příliš široké americké džíny. Visely na něm jako plachta na strašákovi do zelí, tak vychrtle ten starý muž s brýlemi s tónovanými skly působil. K tomu měl Američan na sobě barevnou sportovní bundu a tmavomodrou baseballovou čepici newyorských Yankees. Napjatě pobíhal kolem sanitářů, kteří nesli jeho sestru na nosítkách do domova pro seniory ve východofríském Leeru a zdálo se, že nevnímá své okolí ani pečovatelský dům, který se měl stát jeho novým domovem, ani Gerdu, která čekala na jeho příjezd.

Den předtím si šéf zavolal Gerdu Dänekasovou do své kanceláře a přidělil jí jeden ze svých speciálních úkolů. Měl to být patrně její poslední, protože za několik týdnů půjde do penze. Žertovala, že by tu ve dvaašedesáti vlastně měla už bydlet, a ne pracovat. Šéf jí vysvětlil, že zítra by měli dorazit sourozenci z Ameriky, kteří potřebují trochu víc péče. Sestra je po mrtvici odkázaná na pomoc druhých, bratr je ještě docela v pořádku a on si myslel, že by se o ty dva mohla postarat. Sestra dostane pokoj se stálou péčí v prvním patře a pro bratra byl připraven volný jednolůžkový pokoj v rezidenční části v přízemí. Bez obav, říkal šéf, ti dva mluví německy, protože pocházejí z Německa, a jmenují se Albrecht a Friedel Weinbergovi. Měla by teď jít domů a udělat si volno a on jí v průběhu zítřka zavolá.

Gerda Dänekasová pracovala jako pečovatelka už přes deset let. Předtím prodávala dlouhá léta sezonní módu v jednom obchodě s oděvy v centru Leeru, ale když si vzala k sobě do domu, kde bydlela s manželem a dvěma syny, nemocnou matku, poznala, že jejím posláním je péče o staré lidi. V pětačtyřiceti absolvovala na škole obor ošetřování a péče o seniory, a to spolu s učni, kteří byli o dvacet let mladší a mohli být jejími dětmi. Jí to ovšem nevadilo, protože měla před očima svůj cíl. Protože taková je Gerda, jak sama říká: „Když se pro něco rozhodnu, tak to dotáhnu do konce. Nesnáším nespravedlnost. Když vidím, že se s někým špatně zachází, ozvu se a energicky se ohradím.“

Jiní říkají: Gerda se vydá buď celá, nebo vůbec ne. Nemá strach, je rezolutní, vždycky připravená bojovat za dobrou věc, z gruntu srdečná, pečovatelka; kdo získá místo v jejím srdci, k tomu je bezpodmínečně loajální.

Toho dne prostřeli v malé místnosti domova pro seniory stůl, připravili vše k uvítacímu čaji a přidali i pečivo, jsme přece ve Východním Frísku. Bylo 23. února 2012, den, na nějž si Gerda dobře vzpomíná ještě dnes. Ne proto, že by byl neobvyklý, ale proto, že to, co se od té doby událo v jejím životě, považuje za mimořádné. Američan v širokých džínách, který se představil jako Albrecht Weinberg, si udělal na čaj jen málo času. Krátce po příjezdu vyjel výtahem se svou sestrou do prvního patra, Albrecht se od ní nehnul ani v Německu.

Let z Miami do Düsseldorfu byl nervy drásající, odstartovali o hodinu později, protože museli vymontovat ještě jednu řadu sedadel, aby měla Friedel na lehátku dost místa. Během letu je doprovázel lékař, a přesto měl Albrecht starost, jestli tohle není na jeho sestru přespříliš a jestli návrat do Německa přece jen nebyla chyba. Lékařský transport je dopravil z Düsseldorfu do Leeru a Albrechtovi se ulevilo, že Friedel odpověděla, když ji zdravotník oslovil, ptal se německy, ona odpovídala anglicky.

V hospici ve Fort Lauderdale se Friedel stále více uzavírala do sebe, jako by se pomalu stahovala před světem do ulity. Ale teď mluvila s cizím zdravotníkem a Albrecht věřil, že nabývá zase trochu životní energie. Možná to byla němčina, která v ní něco probouzela, možná to byly vzpomínky na dětství, Albrecht o tom nehloubal, neměl na to čas. Neboť Friedel se bez něj neobešla. Jakmile krátce opustil místnost, už volala: „Ale! Ale! Ale!“

V noci, když Friedel spala, telefonoval Albrecht do Ameriky. Musel ještě uspořádat věci kolem bytu ve Fort Lauderdale a kromě bytu i jejich život v Americe. Bylo třeba vyjasnit hodně věcí s pojišťovnami, úřady, s dodavatelem elektřiny. Také s přáteli. Jedna přítelkyně z New Yorku, která byla rovněž v Osvětimi, reagovala nejdříve dlouhým mlčením a potom do telefonu odměřeně řekla: „Jak se můžete vrátit zrovna do Německa? Copak nevíte, co nám Němci udělali!“

I Gerda vedla pozdě v noci dlouhé hovory se zámořím. Američtí lékaři dali sourozencům Weinbergovým s sebou směs nejrůznějších léků. Chvíli trvalo, než s jejich pomocí a se svou zrezivělou školní angličtinou rozklíčovala, kdy má které podávat.

Pokaždé když Gerda ráno nastoupila v sedm hodin do služby, nenašla Albrechta v jeho pokoji, ale u postele jeho sestry v oddělení stálé péče. Noční ošetřovatelka si ji po několika dnech vzala stranou a řekla jí: „Ten pan Weinberg musí také někdy spát, on sedí celou noc u sestřiny postele.“

Albrecht se úplně ztrácel. Džíny mu sotva držely na vychrtlém těle. Gerda si začala dělat starosti.

Potřebovala čtyři dny, než vybalila všech sedm překotně zabalených kufrů sourozenců Weinbergových a roztřídila ten zmatek. Našla tam oblečení, vzpomínkové předměty a fotoalba, která vzbudila její zvědavost. Uviděla černobílé fotografie vážně se tvářících lidí z minulých časů, vybledlé fotografie dnes již zničené synagogy v Leeru a náhrobní kámen s vyrytou Davidovou hvězdou.

K přijímacím zvyklostem v domově pro seniory patřilo, že se u každého obyvatele zpracovalo krátké resumé o podstatných bodech jeho života, o jeho rodině, jeho práci, jeho dětech a koníčcích. U sourozenců Weinbergových připadla tahle úloha Gerdě. Podobné „biografie“ byly pomocníkem při každodenním soužití mezi personálem a obyvateli.

Někdy pomohly vysvětlit, proč se dotyčný senior chová v určitých situacích určitým způsobem. Pro Gerdu byl tento rozhovor, v němž se jedná o takové cenné informace, vždycky důležitý. Udělala si minimálně hodinu čas, aby si s klienty podrobně promluvila o jejich životě. Někdy se dozvěděla víc, než chtěla, jiní byli nedůvěřiví a mlčeli, zatímco další si pamatovali už jen fragmenty svého života.

Když Friedel usnula, oslovila Gerda nového klienta: „Pane Weinbergu, musím se vás na něco zeptat. Smím?“ Albrecht Weinberg nejdříve protáhl obličej. Pak řekl: „Nepřipadá mi v pořádku, když se mi vyká. Z Ameriky to neznám. Já jsem Albrecht, jak se jmenuješ ty?“ Gerda zaváhala. Přikládala vykání mezi ošetřovateli a obyvateli domova váhu. Byla to otázka respektu. Ale protože ten muž z Ameriky na tom tak trval, svolila.

Běžně potřebovala na krátký životopis dvě stránky formuláře, ale když se Albrechta jedno odpoledne dotazovala, nestačila jí na všechny ty poznámky zásoba papíru. Zatímco se Gerda vyptávala a Albrecht mluvil, oběma rychle došlo, jak dobře si rozumějí. V Gerdě sílil pocit, že je za Albrechta a Friedel zodpovědná, za ty dva sourozence, kteří přežili holocaust a jsou zpět ve staré vlasti, kde se jim přihodilo tolik hrozného. Za ty dva, kteří tady už nikoho nemají, ale přesto se vydali na cestu, protože neznají žádné jiné místo na světě, kam by upnuli svou naději, že důstojně stráví poslední roky svého života.

Gerda Dänekasová je dítě padesátých let, kdy se ve spolkové republice vyrovnávali s minulostí tím, že ji potlačovali. Sami hlavní pachatelé nacistické vyhlazovací politiky, tedy příslušníci vedení gestapa, bezpečnostní služby a mobilních vraždících jednotek, Einsatzgruppen, se tehdy znovu rychle uchytili ve společnosti a politice. Spolkový kancléř Konrad Adenauer udělal už roce 1952 tlustou čáru za jakoukoliv vážnou reflexí. Prohlásil, že mezi „odsouzenými za válečné zločiny“, kteří byli ve vězeních spravovaných Spojenci, bylo jen málo „skutečných válečných zločinců“, a to byli navíc převážně stejně „asociálové a recidivisté“. Ve vnímání veřejnosti nebyli „nacistickými pachateli“ muži, kteří plánovali a organizovali masovou vraždu, nebyl to šéf gestapa nebo velitel Einsatzgruppe, ale bylo to jen několik násilníků z řad úderných oddílů SA a dozorci z koncentračních táborů. Tak byly jako zločiny nacistů chápány spíše pogromy během Křišťálové noci než obtížně uchopitelné vyvražďování milionů Židů.

O holocaustu se Gerda dlouho nedozvídala téměř nic, generace rodičů mlčela, když se ptala, učitelé to popírali. Až k ní na školu přišel jeden mladý praktikant a ukázal žákům fotky z Osvětimi. Od té chvíle se Gerda pokoušela pochopit, jak se ten zločin proti lidskosti mohl stát, jak to, že to většině pachatelů prošlo a jak mohli přeživší, potom co přetrpěli, vůbec žít dál.

Dne 22. ledna 1979 seděla před televizí, na třetím programu začínal americký seriál Holocaust. Stejně jako téměř každý druhý dospělý ve spolkové republice sledovala osud fiktivní židovské lékařské rodiny Weissových z Berlína v dobách nacismu. Na šok, který v ní seriál vyvolal, si Gerda vzpomíná ještě dnes a nebyla sama. Dnes považují historici seriál Holocaust za milník v dějinách smýšlení spolkové republiky, konečně se začala velká část Němců vypořádávat s nacistickou minulostí. I Gerda si často zapínala televizi, když byly v následujících desetiletích vysílány historické dokumenty o době národního socialismu, nezmeškala film o holocaustu od Stevena Spielberga Schindlerův seznam, četla články o kamenech zmizelých, o stolpersteine, jimiž se tehdy začali v mnoha městech připomínat zavraždění židovští spoluobčané a které poukazovaly na to, že k pronásledování Židů nedocházelo jen v odlehlých lokalitách ve východní Evropě, ale i v Berlíně, Norimberku, Dortmundu, ano, všude v Německu, i ve Východním Frísku.