ZLÁ KREV

Přeložila Jana Kunová

BAD BLOOD

Copyright © Angela Marsons, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2026

ISBN 978-80-284-1668-3

Tuto knihu věnuji své sestře Lyn Allenové,

v rodině jinak též známé jako demoliční koule,

která mi byla skálou a ohromnou oporou,

když nám nedávno zemřela matka.

KAPITOLA 1

Jestli Kim správně počítala, ta červenka přilétla na venkovní parapet už pojedenácté.

Popravdě to mohla být pokaždé jiná červenka, ale ve výsledku to proběhlo vždycky stejně. Přilétla, kývla hlavičkou, nakoukla dovnitř a potom odletěla. Kim jí to nijak nevyčítala. Kdyby mohla právě teď být venku a sezobávat z parapetu hmyz, brala by to.

„Souhlasíte se mnou, detektive inspektorko Stoneová?“

Tu řečnickou otázku jí položil vrchní komisař v čele stolu a byl to chyták. Použil dotaz podobně, jako když učitel vyvolá duchem nepřítomného žáka.

Ne, nejspíš s ním nesouhlasila, ale přece jen začala jednání opět věnovat pozornost. Konkrétně schůzi, které se měl původně zúčastnit její nadřízený, šéfinspektor Woodward, ale toho nad ránem postihla střevní chřipka. Škoda že v účasti nezabránila i jí. Veškeré pochyby o pravdivosti Woodyho nemoci měly zůstat pouze a jen v její hlavě.

Přítomni byli zástupci všech oddělení halesowenské stanice: Lydia Knightová z tiskového, inspektor Plant za strážníky, Warren Marwood z dispečinku, Betty z kantýny, Martin Hobbs za vztahy s veřejností a všemocný vrchní komisař.

Koutkem oka zahlédla, že červenka už zase přilétla a odlétla.

Kdepak, kamarádko, pořád nic k vidění, pomyslela si.

„Dovolil jsem si navrhnout užší seznam tří potenciálních projektů,“ řekl Martin a nechal kolovat štůsek papírů, pro každého jeden. Vážně by neudrželi v hlavě tři informace?

Padlo rozhodnutí, že Halesowen by se mohl ještě víc propojit s místní komunitou, nad rámec celostátních policejních iniciativ.

Vrchní komisař nad seznamem pochvalně kývl. Kim si rychlým pohledem přes stůl potvrdila, že inspektor Plant to cítí úplně stejně jako ona – že oba mají milion jiných věcí, kterým by se měli věnovat.

„První možnost,“ pokračoval Martin, „patrně mnou preferovaná, je základní škola Three Oaks. Část školního pozemku je zarostlá plevelem a trním. Potřebují to tam vyčistit a udělat místo pro zeleninové záhony a přírodní minirezervaci.“

Všichni horlivě přikyvovali. Martin přešel ke zbývajícím dvěma možnostem, ale favorit byl jasný a nic dalšího takové nadšení nevzbudilo.

Fajn, to zas nebylo tak těžké, pomyslela si Kim. Mají rozhodnuto a jí se podařilo dodržet Woodyho pokyn „nemluvit“. Napsal to slovo do zprávy velkými písmeny. Bude na ni velice pyšný, stejně jako její parťák Bryant. Nad tím chtěla navíc vyhrát, protože se s ní vsadil, že nedokáže celou schůzi absolvovat bez toho, aby někoho urazila.

V duchu zvažovala, co si za vyhraných pět liber koupí, když se vrchní komisař znovu ujal slova.

„Tak tedy domluveno. Sejdeme se zase ve středu a probereme podrobnosti.“

Zakoulela na inspektora Planta očima úplně bezděky. A přes rty jí nepřešlo ani slůvko, takže pět babek měla pořád v kapse.

„Copak, Stoneová?“

Nemluvit.

Zavrtěla hlavou na znamení, že nic neřekla.

„Ten váš pohled přes stůl. Co měl znamenat?“

Všichni na ní viseli očima a mlčky děkovali, že sami ve středu pozornosti nejsou.

Nemluvit, opakovala si v duchu. Teď mi to nezkazíš. Na tom, jestli vydržím zticha, závisí hrozně moc.

„Podělte se s námi o své myšlenky, prosím,“ trval vrchní komisař na svém, rty umíněně stažené.

Nemluvit. Ne. Ne. Ne. Ne. Ne.

„Vy nepovažujete zapojení do místní komunity za přínosné?“

„Ovšemže ano, pane,“ neudržela se už a ucítila, jak jí pětilibrovka proklouzla mezi prsty. „Řekněte kdy a v kolik hodin a naběhnu tam se zahradnickými nůžkami. Jenomže takhle to nefunguje. Budou plánovací schůze, hodnocení rizik, instruktáže obsluhy nářadí, porady, což všechno dohromady zabere spoustu pracovního času, a přitom by ta škola určitě víc ocenila, kdybychom ho využili k tomu, abychom dopadli ty hajzlíky, co se tam minulý týden vloupali a šlohli jim čtyři počítače. Pane,“ dodala, právě když inspektor Plant střelil pohledem po svém telefonu, který na stole začal vibrovat.

Její ztlumený mobil se rozsvítil o vteřinku později. S inspektorem Plantem se po sobě podívali a sáhli po přístrojích.

„Omluvte nás,“ zamumlala Kim, shrábla telefon a zamířila ke dveřím.

Jen uviděla jméno volajícího, dočista zapomněla na zvědavé pohledy ostatních u stolu i na rozkacený výraz vrchního komisaře. Když volal tenhle muž, mělo to přednost před vším osobním i zbylým pracovním.

„Co máte, Keatsi?“ zeptala se, jakmile se ocitla na chodbě.

„Homer Hill Park. Hned.“

Telefon oněměl, ale nepotřebovala to zopakovat.

Nepotřebovala ani vysvětlit, k čemu ji povolává.

KAPITOLA 2

„To je poprvé, šéfko, co?“ zeptal se Bryant, jakmile nasedli do auta.

Rozjel se k silnici a ona přikývla. Na tohle místo je ještě nikdy nevolali.

Park se nacházel v Cradley u Halesowenu a využívali ho rodiny, běžci a pejskaři. Pokud Kim věděla, měli tam hřiště pro nejmenší děti, fotbalové hřiště, pro starší děti i basketbalové a velké udržované travnaté plochy pro pikniky. Nevybavovala si, že by se tam kdy našla mrtvola.

„Odvážím se tipovat, že se vám na té komunitní schůzi nepovedlo udržet jazyk za zuby,“ konstatoval Bryant samolibě.

„Jak to víš?“ opáčila. Zajímalo by ji, kdo mu zevnitř donáší a jak si dokázali informaci o jejím přešlapu tak rychle předat.

„Jsem detektiv. Mám čuch.“

„Ne, vážně. Jak jsi to zjistil? Kdo mě prásknul?“

„Nikdo. Kdybyste tu sázku vyhrála, pětilibrovka už by dávno putovala z mojí šrajtofle do vaší kapsy. Výhru si vyberu ve formě oběda, prosím pěkně.“

Už otvírala pusu, aby se ohradila, ale došlo jí, že nemá jak.

Bryant se na sedadle zavrtěl. „Poslyšte, šéfko, nechci otravovat, ale…“

„Tak neotravuj,“ utnula ho stručně.

Je obecně známo, že když někdo začne větu podobně, bez výjimky udělá právě to, co podle svých slov udělat nechce. „Nechci se vás nějak dotknout, ale…“; „Ne že bych vám nechtěl pomoct, ale…“ A tak by se dalo pokračovat.

„Když ona prostě…“

„Bryante, ptala jsem se jí dvakrát a trvá na tom, že s ní nic v nepořádku není.“

V jeho mlčení slyšela obviňující tón.

„Co víc bys po mně ještě chtěl, ty chytrej? Možná bych ji přivedla k řeči, kdybych jí kleštěmi vytrhla nehet, ale mám ten dojem, že interní předpisy pro vedoucí pracovníky tenhle nástroj neuvádějí.“

„Nejapný vtip, šéfko?“

„Tobě nic neunikne, viď?“ opáčila a pak se odvrátila, zadívala se z okýnka a v duchu se začala zaobírat Stacey. Několikrát se konstáblyně ptala, jestli je s ní všechno v pořádku. Každý, kdo ji znal, si musel všimnout, že zhubla nejmíň pět kilo. Penn se den co den mračil nad potravinovými boxy, které si na konci směny ukládal do tašky ještě zpola plné.

Něco jí scházelo. Ztratila jiskru. Její přirozený zápal a bystrost pohasly, ačkoli na kvalitě její práce se to neznámé trápení vlastně nijak neprojevilo. Pokud Stacey fungovala na osmdesát procent, pořád byla lepší než mnozí jiní na plný výkon.

Kim mimoděk napadlo, jestli se něco nepokazilo mezi ní a Devon, ale tušila, že ne. Ty dvě byly pro sebe jako stvořené. Ale kdo ví, co se odehrává za zavřenými dveřmi…

Ach jo, nesnášela, když kvůli jediné Bryantově poznámce musela přehodnotit svůj pracovní přístup. Ale dvakrát se kolegyně zeptala, jestli jí něco není, a dokud tím neutrpí její výkonnost, nemá žádné právo hrabat se v tom hlouběji.

Hned ale přišla na jiné myšlenky, jakmile Bryant odbočil na Slade Road a blížili se k parkovišti.

Nejdřív ji napadlo, že je všechno, jak má být. Skoro. Prostor byl uzavřený a kordon přilákal spoustu lidí z okolních domů. Stály tam hlídkové vozy, Keatsova dodávka z patologie, auto forenzních techniků a sanitka. Dokonale normální místo činu.

Něco tady ale nesedí, pomyslela si Kim, když Bryant projel uzavírkou a zaparkoval vlevo, stranou od ostatních vozidel.

Energie, uvědomila si.

Když dorazila na místo činu, normálně se všichni přítomní tvářili sklíčeně a projevovali tichou úctu, jako by se báli, že vzbudí mrtvé. Lidé postávali v hloučcích, diskutovali a ukazovali prstem, přemýšleli a vyhodnocovali, dokumentovali.

Tady však byli všichni v pozoru, nedočkaví a zaujatí děním. Atmosféra v sobě měla vzruch, jaký na místě činu ještě nikdy nezažila.

Zmatený výraz v kolegově tváři jí prozradil, že mu hlavou běží totéž.

Zrovna vystoupili z auta, když zaburácel hlas, ať všichni uhnou z cesty.

Zamířili za tím hlasem a zjistili, že jeho původcem je strážník sprintující po pěšině k parkovišti.

Za ním vezli po štěrkové stezce dva záchranáři pojízdná nosítka.

V patách se jim držel Keats, popelavý v obličeji.

Kim zírala, jak záchranáři otvírají dveře sanitky a zkušeně zadem nakládají nosítka.

„Keatsi, co se to tady sakra děje?“ vykřikla.

„Není mrtvý,“ vyhrkl udýchaně Keats. Sanitka nastartovala a rozhoukala se siréna.

Ona se k patologovi otočila čelem. „Kristepane, Keatsi, jak jste to mohl takhle podělat?“

KAPITOLA 3

„Tak přece jenom to člověk přehlédne snadno,“ rozprávěla Kim dál, když kráčela za patologem buď na místo činu, nebo na plácek, kde si dotyčný chlápek dával šlofíka. V danou chvíli netušila, co z toho platí. „Takové ty drobnosti jako srdeční tep, pulz, dech. Pro to musí mít absolutně každý pochopení.“

Keats se otočil a ona do něj málem vrazila. „Jak dlouho budu tohle nucen snášet?“

„Až do důchodu,“ odtušil Bryant.

„Cha, proč by mě to mělo zastavit?“ zeptala se Kim, obešla Keatse a ujala se vedení. „S radostí vám po odchodu do penze budu denně volat a tuhle perličku připomínat.“

„Stoneová, varuju vás…“

„Uznejte, jste patolog. Měl jste jeden jediný úkol,“ dodala, když přistoupila k vedoucímu forenznímu technikovi.

„Čau, Mitchi, už jste slyšel ten vtip o patologovi, co…“

„Inspektorko, namouduši…“

„Ale no tak, Keatsi, kdyby nastala opačná situace, rochnil byste se v tom měsíce.“

Keats se sice tvářil nahněvaně, ale věděl, že má pravdu. Věděl i to, že kdyby se ho opovážil kritizovat někdo mimo jejich uzavřený profesní okruh, roznesla by ho v zubech.

„Tak s čím přesně tady pracujeme?“ zeptala se a pohlédla kolem. Strážníci prostor dobře vyklidili, jen za plotem rekreačního parku zůstala žena s malým chlapcem. Před ním dřepěl policista a ukazoval mu něco na svojí vysílačce.

Keats se zadíval stejným směrem. „Klučina ho našel, když mu mezi stromy zapadl fotbalový míč. Doběhl to říct mamince, ta se šla podívat a nahlásila nález mrtvého.“

„Jenomže on mrtvý nebyl, že ne, Keatsi?“ nadhodila a na půl úst se zašklebila. Ach jo, vážně by se neměla na jeho účet tolik bavit.

Bryant rovnou zamířil ke svědkům.

Keats bez ohledu na její rýpnutí pokračoval: „Přijeli jsme sem. Nenalezli známky života. Zavolal jsem vás. Znovu jsem zkontroloval životní funkce. Zachytil jsem slaboulinký pulz a nařídil záchranářům, ať se pustí do práce.“

Pohlédla na zem, kde měla ležet mrtvola, ale viděla jen hlubokou čáru vyrytou v hlíně. Odhadla, že pochází od záchranářských nosítek.

„Zpitý do němoty?“ zeptala se a snažila se přitom upoutat Bryantovu pozornost, aby ho mohla gestem přivolat zpátky. Tohle nebyla práce pro ně, nemělo cenu tu dál setrvávat, leda ještě pár minut, aby mohla ještě mučit Keatse.

Patolog zavrtěl hlavou. „Žádné množství alkoholu nezamaskuje známky života.“

„Tak co?“ Kim mimoděk napadlo, jestli nebude Keats hledat výmluvu, aby své pochybení zametl pod koberec.

„Existují drogy, které dokážou navodit stav podobný smrti.“

„Jo, ve filmech,“ namítla a divila se, co tu vlastně ještě dělá a proč kouká na prázdné místo, kde předtím ležel ne tak úplně mrtvý člověk.

„Začali jsme už pořizovat fotky a tak dále,“ hlesl Keats a zamnul si holou hlavu, jako by mu pořád nešlo na rozum, co se stalo.

„Po pravdě, vypadal dočista mrtvý,“ podpořil kolegu Mitch.

„Předávkování?“ zeptal se Bryant. Zrovna se vrátil a vzal jí tu myšlenku přímo z pusy, přestože tu nebylo ani stopy po něčem, co by se dalo použít k aplikaci drogy.

Tu koneckonců mohl požít někde jinde, dopotácet se sem a zemřít.

Keats zavrtěl hlavou. „Brzy zjistíte, že pravděpodobně ne.“

„No a řekl vůbec něco?“ řekla a ohlédla se ke stezce. V tuhle chvíli to viděla na někoho, kdo si vzal moc velkou dávku drogy nebo možná doplatil na nějaké nepovedené sexuální hrátky.

„Inspektorko, vy mi asi pořád nerozumíte,“ prohlásil Keats. „Ten muž nepohnul ani svalem. Ani sebou necukl. Žádný záškub, křeč, mrknutí, nic, a když ho záchranáři nakládali, zvedali mrtvou váhu.“

„Pořád tady ale nevidím žádný zločin, Keatsi,“ namítla a o krok ustoupila. V tuhle chvíli to nevypadalo jako případ pro kriminálku.

„Ukažte jí to,“ pokývl Keats Mitchovi.

Mitch k ní popošel se svým digitálním fotoaparátem. Na displeji se rozsvítil snímek.

„Co to…“ Nedořekla to, vzala mu foťák z rukou.

Pohled jí nejprve padl na mužovu tvář. Přiblížila si ji a bezesporu vypadal jako mrtvý. Skoro si nedovedla představit, že je na té fotce živý člověk. Obličej měl ochablý tak, jak to nastane pouze v případě, kdy veškeré jednotlivé svaly vypoví službu. Měl nevidoucí, prázdný pohled, skelný a bez života.

„Dobře, Keatsi, odpustila bych vám, že jste se vizuálně spletl,“ prohlásila. Bryant jí nakoukl přes rameno.

Zase fotku oddálila a odhadla muže na něco mezi pětadvaceti a třiceti lety, měl tmavé vlasy a náznak strniště.

Oddálila fotku ještě víc a pořádně si ji prohlédla. Muž měl na sobě tepláky a tričko s logem nějakého piva. Ruce měl rozpažené, tedy do pravého úhlu vůči tělu. Prsty měl ohnuté dolů. Nohy měl u sebe, natažené dokonale rovně, se špičkami úhledně vytočenými do stran.

„V takové poloze člověk obvykle po předávkování neskončí,“ poznamenal Mitch, když mu podala foťák zpátky.

„To ani náhodou,“ přisvědčila a v duchu bojovala s narůstající zvědavostí. Viděla spoustu předávkovaných, a jestli měli všichni něco společného, tak rozhodně nebyli nijak naaranžovaní – tělo zkrátka s tím, jak se uvolnily svaly, upadlo nazdařbůh v nečinnost. Tenhle muž se takhle neocitl sám od sebe.

„Dokážete tady z forenzního hlediska něco získat?“ zeptala se Mitche.

„Nic, co by obstálo před slušným obhájcem,“ odpověděl Mitch. Keatsovi zazvonil telefon.

Kim chápala, v čem je háček. Místo činu podupali saniťáci, kteří měli jediný prvořadý zájem – zachránit život. Na forenzních stopách a důkazech jim nezáleželo.

Fajn, tak možná zajede za tím chlápkem do nemocnice, až se z té bezvládnosti probere, a položí mu pár otázek. Čistě ze zvědavosti.

„Děkuju za zprávu,“ řekl Keats a hovor ukončil.

Čekala.

„Nedal to. Po příjezdu do nemocnice konstatovali smrt.“

„S jistotou?“ zeptala se, přestože ještě nikdy nemusela o výroku lékařů pochybovat.

„Jo jo, určitě je po něm.“

Kim pohlédla na Bryanta a ten pokrčil rameny. Byl z celé věci stejně zmatený jako ona.

Měli tu mrtvého bez viditelných známek násilí. Měli místo nálezu, které mohlo, ale nemuselo být i místem činu. Žádné svědky, žádnou zjevnou příčinu smrti a žádný skutečný důkaz, že tu došlo ke zločinu.

„Co teď, inspektorko?“ zeptal se Keats.

„Nejspíš nastal čas dát se do práce a vyřešit to.“

KAPITOLA 4

Kim až těsně před obědem konečně spočinula pozadím na kraji volného stolu.

Po návratu do kanceláře už stačila promluvit s nemocnicí, potvrdit si úmrtí dotyčného, získat jeho totožnost a údaje a vyslat inspektora Planta, aby zpravil rodinu.

Odpověděla taky na Woodyho seřvávací esemesku ohledně toho, jak se náhle vytratila z ranní schůze. Vcelku ho usmířilo vysvětlení, že se našla mrtvola, která nebyla mrtvá, ale pak už zase ano, a vyžádal si plný report po e-mailu. Jak den plynul, Kim se utvrzovala v přesvědčení, že šéfovi opravdu není dobře a nesnažil se jen vyhnout schůzi.

„Fajn, lidi, takže náš člověk je třicetiletý Eric Gould z Colley Gate. U rodiny je právě teď inspektor Plant a Mitch vyzvedl z nemocnice osobní věci a odvezl je k forenzní analýze.“ Napila se kafe. „A než se zeptáte, ano, Keats ho prohlásil za mrtvého trošičku předčasně, a jestli to odsud prosákne, někdo si bude hledat novou práci.“

Nikdo nic neřekl.

„Jistě se všichni divíte, jak se to mohlo stát, a Keats nepochybně taky. Pitva nám doufejme prozradí víc. Dokud nedostaneme jiný pokyn, Eric je naše oběť a chceme zjistit, co přesně se mu stalo. Zjevně se nějak ocitl v bezvládném stavu.“ Odmlčela se. „Především se teď ptám proč. Můžeme bezpečně předpokládat, že se Eric do toho stavu ani polohy neuvedl sám. Tak o co tady jde?“ nadhodila. Pokoušela se představit si, co mladík asi cítil, jestli byl při vědomí.

Vnímal, jak se k němu blíží policisté? Myslel si, že ho zachrání? Cítil naději? Byl plně při smyslech, přestože neměl žádnou vládu nad tělem? Nad takovým pomyšlením se otřásla. Jako by byl pohřbený zaživa – frustrovaný, bezmocný. Ten pocit, když se snažíte dát o sobě vědět, komunikovat, zatímco o vás mluví, jako byste už byl mrtvý.

„Stace, projeď mu socky. Chci vědět, co to bylo za člověka.“

„Provedu,“ řekla Stacey a pošoupla poznámkový blok přes svůj mobil. Sice ho měla ztlumený, ale Kim viděla, že displej svítí.

„Potřebuješ to vzít?“ zeptala se spíš proto, aby si kolegyně nemyslela, že něco takového projde bez povšimnutí.

Stacey zavrtěla hlavou. „Pořád mě teď někdo otravuje nevyžádanými hovory, nabídkami životního pojištění a tak. Někdo má zjevně moje číslo v databázi.“

Úplně by bylo stačilo, kdyby řekla „ne“. Kim v hlavě znovu zazněla Bryantova slova, ale musela Stacey důvěřovat, že kdyby od ní něco potřebovala, řekne si.

„Penne, ty vyrazíš ke Keatsovi,“ pokračovala. „Do tohohle se bude chtít pustit pěkně šupem.“

„Jdu na to,“ odvětil Penn, otevřel šuplík a vytáhl z něj kravatu.

„Jo, a ať tě ani nenapadne…“

„V žádném případě, šéfko,“ ujistil ji, že o patologově omylu ani necekne.

To potěšení si směla dopřát jen ona.

KAPITOLA 5

Stacey vyfoukla vzduch, který v sobě zadržovala, a s tím jí z ramenou odplynulo trochu napětí.

Nechala hlavu klesnout do dlaní a prudce si zamnula obličej ve snaze zaplašit únavu, která nad ní neustále visela jako stín.

Už si ani nevzpomínala, kdy naposledy neměla žaludek plný úzkosti, občas tak drtivé, že měla co dělat, aby přinutila plíce dýchat. Strach z toho, že se nedokáže nadechnout, jí často přivodil paniku, která jí překotně rozbušila srdce a rozmazala svět před očima. Zvykla si v duchu pořád dokola přeříkávat hláskovací tabulku, dokud se jí dech nezklidnil. Jakmile se pak srovnal, přepadla ji plíživá únava z množství energie vynaložené na reakci útěk nebo útok, do níž se její tělo nespočetněkrát za den dostávalo.

Hrozilo, že neudrží slzy, ale polkla a nepustila je. Když se jí prve rozsvítil mobil, musela opět zalhat. Volalo neznámé číslo, a to znamenalo jediné – Birch si poté, co si zablokovala všechna čísla, která používal, koupil zase další telefon. Vršila jednu lež na druhou, den co den, a tím víc se sama sobě hnusila. Proč si se šéfkou nepromluvila, už když to celé před pár měsíci začalo a když jí došlo, že konfrontací s Terencem Birchem si vůbec nepomohla? Myslela si, že mu zcela jasně vysvětlila, že o něj nemá zájem a že jí má dát pokoj. Ale jen to tím zřejmě zhoršila.

Napadlo ji, kolikrát se přesně takhle asi cítila jeho předchozí oběť Charlotte Danksová. Kolikrát během toho desetiletého martyria zadoufala a modlila se, aby ji prostě nechal být? Neúnavným pronásledováním pomocí dopisů, zpráv, telefonátů i osobně na každém kroku ji dohnal k tomu, že se odstěhovala na druhý konec světa. Jeho vášeň nezdusilo ani vězení. Jen ho propustili, ještě ten den začal řádit zas. Díky vlastním zážitkům z uplynulých dvou měsíců Charlottino řešení plně chápala, protože ji s každým dalším týdnem mučil snad ještě hůř. Stále častěji jí posílal do práce květiny. Prvních několik zásilek dorazilo, když byla sama, a tak nevzbudily žádné otázky, ale pak už musela na recepci požádat, aby veškeré další kytice rovnou vyhodili nebo poslali zpátky do květinářství. Když se na ni Jack tázavě zadíval, řekla mu, že jde o kanadský žertík.

Terence musel kurýra sledovat, protože když se s kyticí vrátil k dodávce, zásilky víceméně ustaly. Zato příval zpráv v jejím mobilu a na sociálních sítích ne. Jakmile ho zablokovala, našel si prostě jen další způsob, jak ji kontaktovat. Nově se o to pokoušel poštou, věděl totiž, že tu zarazit nemůže.

Dopisy byly dlouhé a květnaté. Vyléval si v nich srdce, hovořil o jejich souznění. Zatím se jí se štěstím dařilo dostat se ke schránce dřív než Devon, jen další naléhavá povinnost k tomu všemu, čeho už tak měla plnou hlavu. Seznam všeho, co musí dělat, aby to celé udržela v tajnosti.

Nikdy předtím před Devon nic neskrývala. Celý jejich vztah stál na upřímnosti, jenomže tohle se postupně nabalovalo, až jí to přerostlo přes hlavu. Ze začátku se domnívala, že to zvládne sama, a Devon do toho nijak nezapojila. Jakmile se potom ukázalo, že Terence si jejich konfrontaci vyložil jako povzbuzení, uvědomila si, že situaci jen zhoršila, a styděla se za to. Nesnesla pomyšlení, že uvidí v manželčiných očích výčitky a bolest z toho, že se jí nesvěřila, a tenhle strach se den ode dne prohluboval.

Všechno to dopadalo na celý její život. Nespala, skoro nemohla jíst a celé týdny si nešla lehnout zároveň s Devon, místo toho vysedávala potichu a potmě a úzkostně přemýšlela, co přijde příště.

Celé věky si spolu nikam nevyrazily. Vždycky přišla s nějakou výmluvou, proč zůstat doma, kde si připadala v bezpečí a nemusela čelit dvojím obavám, které na ni doléhaly mimo domov. Zaprvé z toho, že ji Birch sleduje, a zadruhé, že se Devon o všem dozví.

V posledních dnech ji Devon přemlouvala, ať přijme Alisonino pozvání vyzkoušet s ní na pár dní ve Shropshiru lezení po skalách. Stacey rázně odmítla, věděla totiž, že jestli se se svým trápením nesvěří ani nejlepší kamarádce, bude mít stejně černé svědomí jako kvůli Devon.

A že by se vypovídala šéfce, to si neuměla představit už vůbec. Jen na to pomyslela, rozklepala se jí kolena.

Šéfka stejně věděla, že něco není v pořádku, o tom žádná. Věděli to všichni, navzdory jejím snahám to skrýt. I tak jednoduchá věc jako sníst si oběd nebo nějakou dobrůtku od Jaspera se změnila v lekci klamání.

Počkala si vždycky, až v kanceláři nikdo nebude, oběd vyhodila do koše a prázdný obal nebo nádobu nechala schválně na stole, dokud ji jeden či dva ostatní neviděli, aby si mysleli, že už jedla.

Ve skutečnosti nenacházela v jídle žádné potěšení. Jakmile si dala něco do pusy, úzkostí jí vyschly sliny, a tak dalo práci každé sousto sežvýkat a spolknout. Všechno jí připadalo a chutnalo jako karton, zkrátka jí nic nechtělo sklouznout do krku.

Co se práce týkalo, uvědomovala si, že sotva šlape vodu, ale i to byl zázrak, když se vezme, že musela napřít veškerou vůli, aby se ráno donutila vlézt do sprchy.

Často jí na mysl přišlo slovo „přežívání“. Zapomněla, co je normální. Jen stěží si vzpomínala, jaké to bylo, když se celá její mysl neupínala v první řadě k Terenci Birchovi a k tomu, co si na ni chystá příště.

Fungovala. Jedla tolik, aby tělo vydrželo aspoň část dne, než začne běžet naprázdno. Věděla, že na ní oblečení den za dnem víc visí, ale neměla ze zhubnutí radost. Za všechno to kolem opravdu nestálo. Devon to vysvětlila tak, že se snaží shodit pár kil, ale partnerku nepřesvědčila.

Každý den se dokopala na stanici, jenomže v půli odpoledne už sotva udržela oči otevřené. Množství odvedené práce zatím dokázala udržet pod kontrolou, ale kdyby ne, stručné hovory se šéfkou na téma jejího zdraví a pohody by jistě nabraly dočista jiný tón.

Jen na to pomyslela, vstala od stolu, vzala z tiskárny fotku oběti a šla ji připnout na tabuli.

Pořádně si ji prohlédla a musela souhlasit, že Eric Gould vypadal zcela a dokonale mrtvý.

Nato se pustila do jeho sociálních sítí. Na obrazovce jí vyskočily profily na všech platformách.

Nejdřív si prošla jeho TikTok a objevila sedm videí, na všech předváděl svaly v posilovně. Vypadalo to, že byl poměrně ve formě. Žádný kulturista, ale svaly měl pěkně vyrýsované. Kdovíproč rád točil krátká videa, jak cvičí: bench press, činky, kliky, nic neobvyklého, ale u všech jako podkres hrála písnička „Eye of the Tiger“. Videa si vysloužila pár set zhlédnutí, tu a tam nějaký komentář, dílem pozitivní, dílem negativní. Kladné pocházely převážně od dívek, záporné od kluků. Přečetla si všechny u každého videa, aby zjistila, jestli někdo komentoval opakovaně, ale většina lidí nenechala víc než jeden komentář, a ani ty mírně urážlivé nebyly výhrůžné nebo podezřelé. Eric na žádný nezareagoval. Účet vykazoval aktivitu jen pár měsíců, působil dojmem, že jen zkoušel, co s ním.

Přepnula na jeho twitterový profil. Nesledoval ani pět set lidí a z nich jen tak polovina sledovala jeho.

„Á,“ zahučela, když zjistila, že hodně sledujících zřejmě ztratil, když v posledním tweetu označil za svůj vzor Andrewa Tatea. Oslavováním zuřivých misogynů si člověk obecně popularitu moc nezíská. Většina lidí na to reagovala negativně a schytal i pár nadávek. Opět na žádný komentář neodpověděl a byl to jeho poslední tweet, přidaný už před čtrnácti dny.

Na Facebooku měl dost mrtvo, jen rodinu a přátele, zato na Instagramu to vypadalo úplně jinak.

Tam měl účet plný fotek, osobních informací, šovinistických vtipů, momentek jídla a fotek i videí z posilovny. Několik postů se týkalo pracovních zakázek, zvlášť u žen, které žily samy, a dvojsmyslné narážky vyznívaly tak, že by potřebovaly pořešit nejen bojler.

Mezi spoustou fotek a videí, na nichž byl on sám, našla i jedno označení z účtu jisté Teresy Foxové, která pyšně předváděla zásnubní prsten. Stacey chvilku trvalo, než jí došlo, že Erika označila, protože se zasnoubila právě s ním. On příspěvek olajkoval, ale komentář nenechal. Sentimentalitou zrovna neoplýval, pomyslela si.

Tady očividně našel prostor, který mu vyhovoval. Z jeho příspěvků vyvodila, že byl krapet nezralý chvastoun s pořádnou dávkou sebevědomí.

Jo, možná byl trochu otravný, ale nenacházela důvod, proč by si někdo měl přát jeho smrt.

Šéfce v hlášení sdělí, že to byl zkrátka průměrný typický chlap.

KAPITOLA 6

„Nic zajímavého,“ konstatovala Kim, když si přečetla zprávu od Stacey, zatímco Bryant zdolával nesčetné dopravní záseky v Colley Gate. „Eric Gould je podle všeho čistý. Trochu nevyzrálý, se špetkou misogynie navrch, ale nic, co by odůvodnilo jeho smrt,“ pokračovala. To už Bryant konečně našel kýženou správnou ulici.

Bydliště Erika Goulda se nacházelo v krátké řadě šesti domů za westmidlandskou soukromou nemocnicí.

Kim se podivila, že tam pořád ještě stojí hlídkový vůz. Dveře jí otevřel inspektor Plant.

„Nese to špatně,“ vysvětlil tiše. „Nechtěl jsem ji tady nechat samotnou. Rodiče dorazí každou chvíli.“

„Dobře, přebíráme si ji,“ prohlásila Kim, aby věděl, že už může jít. Dům byl malý, a kdyby se v něm sešlo příliš mnoho cizích lidí, jen by ji rozrušili ještě víc.

Předními dveřmi Kim vstoupila rovnou do obývacího pokoje. V křesle v rohu vzlykala žena, podle všeho Teresa Foxová.

V zarudlých očích se objevil nadějeplný výraz.

„Upřímnou soustrast,“ řekla Kim a posadila se na pohovku.

Bryant se taky posadil a oba představil.

Malá místnost byla utilitárně zařízená, středobod tvořila televize, vzhledem k množství prostoru příliš velká. Jako by kvůli ní museli obětovat další kusy nábytku, o čemž svědčil hrnek postavený na zemi vpravo od Teresina křesla. Kim si pokoj pár vteřin prohlížela a všimla si, že na všech fotkách na stěně je pouze zesnulý.

Ženu odhadovala na něco kolem pětadvaceti, měla dlouhé hnědé vlasy, rozpuštěné jí splývaly po ramenou. I s červenýma očima a flekatým obličejem byla přitažlivá, měla v sobě cosi nevinného až vílího.

„Omlouváme se, že vás rušíme, ale můžeme vám položit pár otázek?“

„T-tak jo,“ odpověděla a polkla vzlyk. „Ale můžete mi nejdřív říct, jak umřel? Kdy? Měl nehodu? Srazilo ho auto? Nic nevím.“

Vzhledem ke zmatkům na místě činu Kim chápala, proč inspektor Plant nezacházel do detailů – sám totiž nic moc nevěděl. Ani oni vlastně víc informací nemají, pomyslela si, ale nahlas to neřekla.

„Na tohle všechno právě teď hledáme odpověď, slečno Foxová, ale potřebujeme se o Erikovi dozvědět něco víc. Pokud víme, byl to váš snoubenec,“ řekla a zalétla pohledem k jejímu prstýnku.

Teresa odtáhla pravou ruku od pásku hodinek, kterého se dotýkala, a zatočila zásnubním prstenem.

„Teprve od minulého měsíce,“ vypravila ze sebe rozechvěle, jako by ten časový údaj snad hrál roli, jako by byla zasnoubená příliš krátce na to, aby se stalo něco takového.

„Neznáme zatím všechny odpovědi, ale domníváme se, že jde o cizí zavinění. Měl Eric s někým potíže?“

Vehementně zavrtěla hlavou. „Ne, Erika měl každý rád. Byl společenský a přátelský, pro každou legraci. No, někteří žárlili na jeho tělo, ale hejtrů si jednoduše nevšímal.“

„Měl Eric hodně přátel?“ zeptal se Bryant.

Vteřinku přemýšlela. „Nijak extra. Myslím, že i kamarádi měli z jeho fyzičky trochu respekt. Občas zmínil jménem někoho z posilky, ale s nikým z nich jsem se nikdy nepotkala.“

„A co staří kamarádi?“ zeptala se Kim.

Teresa si otřela oči a ruka jí pak zase sklouzla k pásku hodinek a začala si s ním pohrávat. „Ne. Žádní bývalí spolužáci, nic takového. O svojí minulosti nikdy nemluvil. Ani nevím, kam chodil do školy.“

„Rodina?“ nadhodila Kim.

Teresa zavrtěla hlavou.

„Jako že nemá žádné příbuzné, nebo se s nimi nestýká?“ zkusila to Kim upřesnit.

„Žádné nemá.“

„Kamarádi z hospody?“

„Ani ne. On skoro nepije. Velice pečuje o svoje tělo,“ odpověděla a zatočila páskem hodinek ještě rychleji.

Kim se neubránila úvaze, kdo je vlastně ten „každý“, co měl Erika rád.

„Měl blízko k někomu z kolegů?“ zeptal se Bryant. Zjevně po těch údajných obdivovatelích taky pátral.

„Myslím, že ne. Instalatéřina je spíš samotářská práce, viďte?“

Samotářských profesí je spousta, ale lidi se se svými kolegy stejně postupně spřátelí.

V tuhle chvíli si neměli o Erikovi s kým promluvit, až na děvče, které sedělo naproti nim. Kim potřebovala nějaké vodítko, proč ho ráno našli v takovém stavu.

„Co mi o něm ještě můžete říct?“

„Byl to prostě opravdu hodný mužský. Velkorysý a srdečný. Hodně se věnoval svojí kondici, moc rád koukal na sport.“

Mezi řečí točila hodinkami jako obručí.

„To jsou krásné hodinky. Připadají mi jako ty, co mívala moje maminka. Můžu se podívat?“ požádala Kim a natáhla ruku.

Vzala si hodinky a obracela je v rukou, ale koutkem oka viděla, že Teresa si odhalenou kůži, začervenalou a napuchlou, dál tře.

„Ano, jsou úplně jako maminčiny. Moc hezké,“ řekla Kim a vrátila jí je. Když si je Teresa připínala, významně se zadívala na její zápěstí.

Žena její pohled zpozorovala, přesně jak Kim chtěla.

„Laserování,“ vysvětlila. „Čerstvé. Jméno mého bývalého. Eric nechce…“ Zmlkla, protože se otevřely vstupní dveře a objevil se v nich obrovitánský muž.

„Tati!“ vykřikla Teresa a vrhla se mu do náruče.

„To nic, beruško, to nic,“ chlácholil ji v pevném objetí.

Za mužem vstoupila ještě blonďatá paní a zavřela za sebou. Natáhla se k dívce a konejšivě ji pohladila po zádech, ale blíž se k ní nedostala.

Když teď v místnosti přibyli další dva lidé, bylo tu neúnosně těsno.

Kim došlo, že otec ani dcera v tuhle chvíli její přítomnost vůbec nevnímají, a vstala. Vytáhla průkaz a představila sebe i Bryanta ženě, která se k nim stísněným prostorem prosmekla.

„Jackie a Rufus,“ ukázala na sebe a manžela. „Máma s tátou.“

Sundala si bundu. „Uvařím čaj,“ prohlásila a vyšla z pokoje.

Kim se protáhla kolem vzlykající dívky a otce a následovala Jackie do kuchyně. Bryant se bohužel prozatím ocitl v pasti.

„Děkuju, že jste přijeli tak rychle. Potřebuje vás,“ řekla Kim.

„Potřebuje jen jednoho z nás, inspektorko,“ odvětila žena a napustila vodu do konvice. Otočila se, ale její výraz neprozrazoval, co cítí. „Mám spoustu otázek, ale vy mi jistě sdělíte jenom tolik, kolik můžete. Když Teresa volala tátovi do ordinace, bylo jí sotva rozumět.“

Kim zaregistrovala odér dezinfekce a psů, když kolohnáta v obýváku míjela. „Nemůžu vám říct skoro nic,“ odpověděla na rovinu. Hlavně proto, že právě teď sama nic nevěděla. „Ale upřímnou soustrast s vaší ztrátou.“

„Pro mě to žádná ztráta není,“ prohlásila Jackie bez okolků.

„Aha.“

„Nebo můžu lhát, protože umřel, jestli je vám to milejší.“

„Ne, to prosím ne.“ Kim pořád čekala, kdy potká někoho z toho fanklubu Erika Goulda, o kterém mluvila Teresa. „Vaše dcera ho podle všeho moc milovala.“

„Pochopitelně. Je jí teprve něco přes dvacet. On byl starší, vcelku přitažlivý, samý sval, a věnoval jí pozornost. Byla do něj zfanfrněná.“

„Ale vy jste ho ráda neměla?“ zeptala se Kim, zatímco Jackie sundávala z vrchní poličky tři hrnky. Zarazila se a natáhla se pro další.

„Pro nás ne, díky.“

„Nevykládejte si to špatně. Choval se k nám docela příjemně. Jenomže sem tam něco nesedělo. V neděli přišli na oběd. Vyndávala jsem talíře. V odrazu v prosklené skříňce jsem viděla, jak ukázal na hodinky. Za deset minut už byli pryč. Bydlela sama teprve šest měsíců, když ji přemluvil, aby se k němu nastěhovala. Občas odpovídal místo ní. A tak podobně. Možná ji zbytečně moc chráním, ale je naše jediné dítě.“

„Chcete říct, že byl možná trochu pánovitý?“

„Tak jsem to viděla.“

„A co si myslel váš muž?“

„Naprosto se mnou souhlasil, ale připouštěl, že je trochu zaujatý. Měl hodně blízký vztah s Teresiným bývalým přítelem Curtisem. Tomu se v jeho očích nemůže nikdo rovnat.“

„Všimla jsem si té jizvy, co má na zápěstí.“

Jackie právě vymačkávala lžičkou barvu z čajových sáčků. Strnul jí výraz. „Tetování. Curtisovo jméno. Skoro bych se vsadila, že to byla podmínka zasnoubení.“

Kim si pamatovala, že když rodiče dorazili, Teresa v souvislosti s tím tetováním o Erikovi právě něco říkala. „Myslíte, že v té pánovitosti vůči ní zacházel ještě dál?“ zeptala se.

„Ptáte se, jestli se někdy uchýlil k násilí?“

Kim přikývla.

„Nemůžu říct, že mě to nenapadlo.“

„Ptala jste se jí na to?“

Jackie zavrtěla hlavou a pak pokývla směrem k obývacímu pokoji. „Kdyby k něčemu takovému došlo, nesvěřila by se mně.“

KAPITOLA 7

U dveří márnice Penna přivítalo něco, co tu ještě nikdy neviděl: vytištěné výstražné cedule vylepené na zdi – NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

Před dvoukřídlými dveřmi do předsálí stál Keatsův druhý asistent Andy, muž, který se neukazoval často. Pokud Penn věděl, byl to zakyslý člověk beze smyslu pro humor. Možná trávil s mrtvolami až moc času.

„Z pověření doktora Keatse vám musím sdělit, že tentokrát je třeba plná ochrana.“

„Dobře,“ řekl Penn a prošel za ním dveřmi. Normálně si na sebe bral jednorázový bílý overal a ochranné brýle, tak jakou další ochranu ještě potřebuje? A před čím přesně ho má chránit?

Na pultu vpravo od výlevky ležely dvě hromádky ochranných pomůcek.

„Dělejte to po mně,“ řekl Andy a sáhl po bílém overalu.

„Vy jdete taky dovnitř?“ podivil se Penn. V sále už viděl Keatse a Jimmyho.

„Na tuhle ano,“ odpověděl Andy a strčil do overalu nohy.

Penn ho napodobil. Potom si Andy přes boty natáhl návleky a přes ně ještě jedny.

„Dvojí návleky i dvojí rukavice,“ poručil.

„Je to vážně…“

Andy mu věnoval pohled přímo z Keatsova arzenálu.

Penn už nepochyboval, že pokud neuposlechne, bude muset odejít.

Andy vzal kotouč lepicí pásky a klekl si. Omotal páskou místo, kde se nohavice overalu dotýkaly návleku na Pennových botách.

„Ruce?“

Penn si navlékl rukavice, pak předpažil a Andy postup zopakoval na zápěstích, načež mu pásku předal.

Penn mu službu oplatil. Začínal si říkat, jestli si z něj nechtějí jen vystřelit.

Když Andy sáhl do jedné skříňky a vytáhl dva respirátory, Penn se zasmál.

Andy mu jeden vrazil do ruky a druhý si nasadil. Naznačil Pennovi, ať si natáhne přes hlavu kapuci overalu. Rychlý pohled dovnitř ukázal, že Keats a Jimmy si taky berou respirátory.

Upřímně řečeno se mu začínaly trochu svírat půlky. Ještě nikdy nepřihlížel pitvě, u níž by měl obavy o vlastní bezpečí.

Andy otevřel dveře, přidržel mu je, potom sám vstoupil a zůstal stát před nimi. Nikdo jiný se dovnitř nedostane.

„Držte si odstup pět metrů,“ houkl Keats.

„Nepřeháníte trochu?“ ozval se Penn směle. Připadalo mu to jako scéna z filmu Nákaza.

Keats ho probodl přísným pohledem, čitelným i přes respirátor. „Omlouvám se, doktore Penne. Zjevně jste už určil toxické látky v těle tohoto muže a ujistil se, že se neodpaří a neotráví nás, jakmile řízneme do masa. Vysvětlete nám prosím, proč jste se s námi o své znalosti nepodělil a neušetřil nám tyto obtíže.“

Dvě slova. Řekl pouhá dvě slova a teď si připadal jako školáček, který chybně napsal výraz, který by měl znát.

„Pardon, Keatsi, tohle jsem ještě nezažil,“ zamumlal, aby ho za trest nenechali stát v koutě.

„Pak je dobře, že já ano,“ konstatoval Keats a obrátil se zpátky k tělu.

Penna nenapadlo, že by to, co zabilo Erika Goulda, mohlo číhat na příležitost nadělat další paseku, a vlastně byl svým způsobem vděčný, že ho Keats donutil podniknout patřičná preventivní opatření. Tak ležérní přístup k vlastnímu zdraví si nemohl dovolit. Musel myslet na Jaspera. A teď do jeho života patřila i Lynne, ale momentální obavy, které ho v tomto směru trápily, byly dočista jiná věc.

„Jak vidíte, Penne, tentokrát to uděláme trochu jinak. Do místnosti máme přístup pouze my čtyři. Pokud bude potřeba něco odnést, ujme se toho Andy, který zůstane mimo dosah zašpinění, kdyby se případně něco rozlilo nebo vystříklo. Veškeré nástroje zůstanou na tácu nebo v mé ruce. Pokud budu potřebovat něco podat nebo odstranit, co by mi překáželo, udělá to Jimmy. Vy se nebudete přibližovat, a pokud vám řeknu, ať odejdete, okamžitě uposlechnete. Rozumíte?“

„Dokonale. Smím klást otázky?“

„Ovšem.“

„Máte představu, co hledáte?“

„Vůbec. Možná o nic nejde, ale od roku 2006, kdy Rusové otrávili Litviněnka radioaktivní sloučeninou, musíme dbát nejvyšší opatrnosti.“

„Šlo o injekci?“ zeptal se Penn. Jméno znal, ale přesné okolnosti si nevybavoval.

Keats zavrtěl hlavou a stáhl z Erikova těla plachtu. „Podali mu ji v šálku čaje. Podobně kreativně pojali pokus o vraždu Skripalových v roce 2018 nervovým jedem Novičok.“

„V lahvičce od parfému?“ nadhodil Penn. Viděl o tom dokumenty.

Keats přikývl.

„Myslíte, že Erika zabili Rusové?“ zeptal se Penn s úsměvem.

„V tuto chvíli nic nevylučuji.“

„Proč ale takové složité postupy? Čaj, lahvička od parfému. Proč jednoduše nepoužít injekci?“

Penn si to v duchu přebíral a Keats se pustil do ohledání těla. Eric nebyl žádné tintítko. Kdyby ho někdo nutil udělat něco, co udělat nechce, musel by ho nějak přemoct. Ledaže strůjce své smrti znal.

Dál Keatse sledoval, jak přepečlivě prohlíží tělo doslova centimetr po centimetru. Gestem naznačil Jimmymu, aby mu pomohl Erika ze strany mírně nadzvednout. Naklonil se s lupou blíž a zaměřil se na levý bok.