Přeložil Jan Čermák

IMMACULATE CONCEPTION

Copyright © 2025 by Ling Ling Huang

All rights reserved.

Translation © Jan Čermák, 2026

ISBN 978-80-207-2390-1

Pro žárlivé

Jednou odsud stejně budu muset vyjít. Nekonečným pročítáním toho oznámení jsem na toaletě strávila až moc času. Lidé už si nejspíš zvědavě špitají, kam jsem se poděla. Ještě pět minut a pak se na slavnost vrátím. Odevzdám se do rukou, které mi budou starostlivě svírat lokty, vystavím se soucitným pohledům, které budou lačně pátrat po projevech mého strádání. Zrovna jsem to četl… Jsi v pořádku? Jako bych neměla odpověď jasně vepsanou do tváře. Z hrdla mi vyklouzne tiché zasténání a brada se mi nebezpečně rozechvěje. Odemykám a vycházím z kabinky, než se znovu rozbrečím. V zrcadle nacvičuju úsměv. Nuceně ho rozšiřuju, dokud sama neuvěřím, že jsem šťastná. Do konce akce nezůstanu z pocitu vděčnosti nebo ze zdvořilosti, ale čistě z povinnosti. Všichni ti zástupci uměleckého světa se tu dneska večer sešli na oslavu nového atria, jež pojmenovali na mou počest. Všichni až na Mathildu, která se pohřešuje. Pravděpodobně mrtvá. Z těch posledních dvou slov nemůžu spustit oči. Někdo z tolika přítomných přece musí vědět, kde právě teď je. A já ji potřebuju najít dřív, než se pravděpodobnost promění v jistotu.

Raný styl

1

Vzpomínky

Poprvé jsem Mathildu zahlédla přes oválné okýnko jejího ateliéru. Pod stromy, které se kolem ní tyčily, vypadala tak malinká, že mi chvíli trvalo, než jsem ji mezi nimi rozpoznala a než jsem si uvědomila, co mi na celém výjevu nesedí: stromy se v interiéru obvykle nevyskytují. Všimla si, že ji pozoruju. Popudlivě zakmitala řasami, snad aby dala na srozuměnou, že ji rozptyluje už pouhá moje přítomnost za jejími dveřmi. Usmála jsem se. Ona nikoli.

Obě jsme tehdy studovaly první ročník Berkshirské akademie umění a designu. V našem kruhu bylo běžné, že jsme si navzájem vpadávali do svých ateliérů pod záminkou hledání jistého štětce či určité barvy, zatímco jsme si ve skutečnosti chtěli jeden druhého omrknout. Vůči Mathildě si ale tenhle projev důvěrnosti nikdo nedovolil. Předcházela ji pověst. Nějakou dobu byla asistentkou Carolee Schneemannové. Maya Linová začlenila jednu z jejích raných prací do antologie mladých žen, které měly změnit budoucnost umění. Jejím kmotrem byl údajně Fabrice Hybert. A šuškalo se, že patřila ke Guerilla Girls[1]. Na BAUD se dokonce ani sama nepřihlásila. Když se tehdy přes noc poprvé vyrojila ta hrazení – vydávaná za umělecké dílo –, vysloužila si na mezinárodní scéně pozornost díky sérii výstupů, kterými proti nim protestovala. Jako jedna z prvních pochopila pravou podstatu těch stříbrných tesaných křivek s obrazovkami po obou stranách, které se vinuly napříč městy. Byly to rafinovaně navržené bariéry se záměrem oddělit od sebe sousedící komunity. Svoji hypotézu potvrdila tím, že do map nerovnosti zanesla eruvy, tedy rituální halachické jednotky, jejichž pomyslné ohraničení se s liniemi hrazení shodovalo. Zabývala se tím i přesto, že jí samotné se to coby dítěte z prominentní vrstvy nijak negativně nedotýkalo. Lidé z BAUD ji takřka prosili, aby se na školu zapsala.

Na hodinách se brzy ukázalo, že je Mathilda nejen neskutečně nadaná v jakémkoli žánru, který si zvolí, ale také toho o umění věděla víc než kdokoli jiný, obzvlášť v oblasti kritické teorie a historie. Na prvním semináři nás profesorka Thomasinová vyzvala, ať se představíme a uvedeme jméno umělce, jenž je momentálně naším oblíbencem. Měla to být rozehřívací zábava na prolomení ledů, ale když se člověk rozhlédl po místnosti, spatřil studenty, kteří se s orosenými čely usilovně snažili vyrukovat s tím nejpůsobivějším obskurním umělcem, kterého byli schopni si vybavit – a kterého jsem nakonec i já sama znala nebo považovala za klišé. Jakmile padlo jakékoli jméno, všichni začali nutkavě pokyvovat hlavou, jako by tím chtěli říct: Ano, ano, tohohle umělce znám. Mám přehled o jeho díle, v podstatě vím o všem, co kdy vytvořil. Odehrálo se to hned první den našeho čtyřletého studia a všichni měli potřebu dokázat, že už se nemají co učit. Jediná Mathilda vyslovila jméno, které vyvolalo odezvu v podobě zaskočeného ticha.

„Remedios Varo?“ zopakovala to jméno v naději, že tím ostatním pomůže vzpomenout si. „Tulák? Stvoření ptáků?“

Od svých spolužáků si vysloužila jen rozpačité vrtění hlavou a mumlání. Jeden ze studentů se pod lavicí snažil nenápadně ťukat cosi do mobilu.

„Co vás na jeho díle oslovuje?“ zajímala se profesorka Thomasinová.

„Na jejím díle,“ opravila ji Mathilda. „Teď momentálně mě inspiruje způsob, jakým používala materiály a postupy k tomu, aby přesně dosáhla svého záměru. Písek, překližka, dekalkomanie, foukané sklo… dokonce i sgrafito na křemenných krystalech… nic nebylo vyloučené. A ta proměnlivost technik neměla za následek rozmělnění jejího uměleckého vyjádření, naopak jej tím vystavěla.“

„Jistě, už si její práci vybavuji,“ přikyvovala nejistě profesorka Thomasinová. „Velmi originální.“

„Přesně tak,“ přitakala Mathilda a zářila radostí z toho, že umělkyni, kterou tak obdivuje, zná ještě někdo další. Když jsem se ale rozhlédla kolem sebe, nabyla jsem dojmu, že stejně jako já ani nikdo z ostatních profesorce Thomasinové nevěří.

Když jsem se jako jedna z mála neprivilegovaných studentů na BAUD dostala, přepadla mě obava z toho, že budu ve znalostech zaostávat. Během adaptačního týdne jsem trávila každý večer v knihovně a snažila se dohnat vzdělání, kterého se mi do té doby nedostalo. Za tak krátký čas ovšem nebylo reálné vstřebat veškerou historii našeho prastarého oboru, natož se obeznámit se všemi jeho představiteli a díly. Jenomže díky tomu, že toho Mathilda věděla o tolik víc než kdokoli jiný, se rozdíly mezi námi ostatními v podstatě setřely. Vedle ní jsme jako nevzdělanci působili všichni. Zatímco u spolužáků vyvolala její vševědoucnost paniku, mně se naopak ulevilo.

O přestávkách se chovala tak odtažitě, až to působilo nepřívětivě. Způsob, jakým míjela lidi, aniž by jim věnovala jakoukoli pozornost, nás přivedl k domněnce, že je soutěživá a nepřátelsky naladěná. Nepochybně na tom byla s nedostatkem přátel jako já, jenže ona si, na rozdíl ode mě, samotu zvolila sama. Podle všeho o komunikaci s lidmi nestála, čímž mi ovšem nezabránila v tom, abych se k ní snažila najít cestu. Kdybych měla sestru, nejspíš by vypadala podobně jako Mathilda. Upřený pohled jen zdůrazňoval její ostré rysy. Nebýt roztomile plných tváří, působila by drsně. Když kolem mě na chodbě procházela, přepadlo mě nutkání natáhnout ruku a dotknout se jí. Její drobná postava překvapovala dojmem pevnosti, jako by okolo sebe vytvářela vlastní gravitační pole. Kdokoli se k ní dostal příliš blízko, ocitl se v nebezpečí pádu do její oběžné dráhy. Anebo jsem si možná byla jen sama sebou tak nejistá, že by mě dokázal rozhodit jakýkoli člověk s dostatečně silným sebeuvědoměním.

Přestože se kampus BAUD rozprostíral na území o rozloze šesti hektarů a pohybovalo se v něm 1703 studentů, nečítal ani dvacet budov včetně kolejí. Studentstvo představovalo stoh nepoužitých pláten, která se o sebe otírala s nadějí, že se z nás vyklube nové mistrovské dílo. Bylo v podstatě nemožné vyhnout se tomu, abyste dýchali výpary z barev ostatních umělců nebo se museli prodírat jejich přerostlými egy. Pokaždé když jsem obdivovala rozlehlé zelené trávníky poseté úhlednými cihlovými budovami a kamennými gotickými oblouky, musela jsem se štípnout. Poprvé v životě jsem byla ve společnosti dalších mladých umělců, z nichž někteří už se mohli chlubit vlastními obdivovateli a kusy vystavenými v prestižních galeriích. Všichni náleželi k prominentním vrstvám, mnozí z nich pocházeli ze slavných uměleckých rodin a už z nich byly celebrity menšího formátu. Po příjezdu jsem se přistihla, jak některé informace o sobě ohýbám. Maličkosti toho typu, že místo z Gainesville pocházím z Miami. Pořád mi připadalo jako zázrak, že jsem se na BAUD dostala, že jsem kráčela ve stopách tolika obdivovaných umělců. Ale navzdory čemukoli, co jsem komu napovídala nebo kolik věcí jsem si přikrášlila, jsem se nemohla zbavit pocitu, že směřování našich životů bylo předem dané. Dokázala jsem si představit, jak se během následujících několika let a desetiletí kariéry mých spolužáků rozjedou. Dokázala jsem si představit odkaz, který tu po sobě zanechají. Tvořili zlatou uměleckou mládež – stejným dílem majetnou, nadanou a propojenou. Ve srovnání s nimi jsem byla nikdo. Přišla jsem odnikud.

Bez stipendia by pro mě BAUD nepřicházela v úvahu. Když jsem byla ve druhém ročníku střední školy, v naší čtvrti se začala objevovat první hrazení. S horlivým očekáváním jsme sledovali, jak se ty ladné křivky připomínající stříbrné hady rozrůstají. Cítili jsme vděk za to, že můžeme být svědky tak krásného umění ve veřejném prostoru. Ale jen do chvíle, kdy se naše rodina zničehonic ocitla odtržená od zbytku komunity a náš každodenní život se od základu změnil. Ze dne na den bylo každému přiděleno označení. Buď jste pocházeli z prominentní rodiny, nebo z takzvané periferní, tedy z okraje společnosti. A to označení ovlivňovalo úplně všechno. Coby periferní děvče jsem musela změnit školu a moji rodiče byli nuceni dojíždět do práce po tak zdlouhavé trase, až nakonec dostali kvůli neustálé nedochvilnosti výpověď. Nejenže byla vyloučená jakákoli šance na vzestup vašeho společenského postavení, nedalo se ani plně užívat to stávající. Setkávání s našimi starými přáteli by najednou znamenalo spoustu nepříjemných obtíží, navíc jsme po něm kvůli studu, který se k nám vloudil, ani netoužili. Předpokládali jsme, že se ta hrazení, která měla zabránit zamoření, vztyčovala po celé zemi. Jenže jsme si ani neměli jak ověřit, že tomu tak skutečně je. Za normálních okolností bychom se mohli solidarity či útěchy dočkat aspoň na internetu, ale příslušnost k dané vrstvě předurčila i možnosti našich aktivit na síti. Internet byl protkán sítí neviditelného hrazení, takže i webové stránky se rozdělovaly na prominentní a periferní. Algoritmy už ani v nejmenším nevycházely z našich preferencí – jediným vodítkem se staly IP adresy. Mohla jsem jen sledovat, jak se pod tíhou nových omezení moje životní příležitosti scvrkávají do předem daných algoritmů. Internet přestal sloužit jako místo k propojování lidí nebo ke sdílení znalostí. Začal fungovat jako způsob vašeho zasazení do světa, jež vám určili.

Někteří lidé ocejchovaní periferním statusem byli posedlí snahou dostat se na druhou stranu, což jim ovšem znemožňovalo zavedené rozpoznávání tváří a stylu chůze. Většina, včetně mých rodičů, se ale začala oddávat nechutnému snobismu vůči čemukoli kulturnímu. Kdyby měly být naše životy určovány nedostupností, mohli bychom takové určení považovat v daném kontextu za volbu. Odpor k zájmům těch, kteří si takové zájmy mohou dovolit. Z umění, jež vlastně nikdy nebylo skutečně demokratické, se nyní stala nedosažitelná záliba. To, že já sama jsem se o něj zajímat nepřestala, moje rodiče nejprve mátlo, později zneklidňovalo. Dali jasně najevo, že ze svých těžce vydělaných peněz nehodlají vydat jediný cent na podporu jakýchkoli uměleckých ambicí, které bych snad projevila. Mám dojem, že pro jejich city bylo jednodušší vyslovit se odmítavě než připustit, že mi neměli co nabídnout.

Vzhledem k tomu, že jsem neměla přístup k obchodům s výtvarnými potřebami, byla jsem nucena si je pořizovat pokoutně. Kolik odstínů se dá namíchat jen ze tří barev! A kolik tahů se dokážete naučit jediným štětcem. Z nedostatku jsem učinila přednost, jež mě posouvala vpřed. Ale i to málo, co jsem měla, jsem musela schovávat ze strachu, že se od rodičů dočkám posměchu, zklamání a tu a tam i jejich zloby. Ačkoli jsem je neměla ráda, bylo mi jich svým způsobem líto. Nedokázala jsem se stát takovou dcerou, jakou si přáli mít.

Po nástupu na BAUD nebyla moje mysl schopná představit si jinou budoucnost než takovou, v níž budou všichni spolužáci zářivými hvězdami, zatímco mě jedinou bude čekat nezdar. Pochopila jsem, že pokud bych měla na tomhle světě šplhat vzhůru, musela bych se nejdřív vyprostit z toho vyhřátého, neústupného bahna, jež mě nepřestávalo neúprosně stahovat dolů. Vnímala jsem na sobě punc druhořadosti – něco jako odér nebo stín, který se nedal setřást. Bála jsem se, že mě stejně vnímali i ostatní.

V důsledku toho jsem raději pracovala po nocích, kdy už se většina spolužáků odebrala domů. Připadalo mi bezpečnější nevystavovat své rodící se projekty zvědavým zrakům. Nejdřív jsem si dala pozdní večeři, pak teprve jsem se vydala do svého ateliéru, který se po jedenácté hodině večerní stal mojí svatyní samoty.

Jednou v noci jsem si všimla, že se v Mathildině ateliéru ještě svítí. Letmo jsem do něj okýnkem nahlédla, ale ji jsem nikde neviděla. Přitiskla jsem se ke dveřím, abych mohla lépe nasát tu nádherně zemitou vůni, která se linula ze statných kmenů stromů. Měla jsem pocit, jako bych narušovala jakýsi hluboce důvěrný okamžik, takže když jsem zaslechla, jak to někde v budově zaskřípalo při zavírání okenního křídla, narovnala jsem se a pokračovala chodbou do vlastního ateliéru. Následujících několik hodin jsem věnovala náčrtu předběžných konceptů pro nadcházející výstavu prváků. Nejdřív jsem zvažovala práci, díky níž bych poukázala na omezené schopnosti stávajících technologií v oblasti zobrazování. Moje nové studijní angažmá ale změnilo vymezení prostoru, k němuž jsem měla na internetu přístup, a technologie už v té době představovaly spíš nekonečné možnosti než jakékoli omezení. Svůj prvotní nápad jsem tedy musela přehodnotit a tápala jsem, jak začít. Zvažovala jsem výtvor, který by v sobě propojoval různé stránky takzvaného technologického pokroku. Něco, co by dalo do souvislostí vynález projektilů s hrazeními, jež jsem vnímala jako statické ztvárnění protáhlých projektilů neustále svištících napříč městy, v nichž nastavovaly hranice a vyvolávaly rozkoly. Obávala jsem se však pozornosti, kterou bych na sebe dílem zaměřeným proti hrazením upoutala. Většina spolužáků se stavěla proti establishmentu a nepochybně by se se mnou okamžitě spřátelili, kdyby se dozvěděli o mém periferním původu. Nedokázala jsem se rozhodnout, zda bych se díky tomu cítila jako ještě menší, nebo naopak ještě větší outsider. Podobné myšlenky odváděly mou pozornost a po celou dobu ve mně hlodal neurčitý pocit viny, jako kdybych viděla nebo vzala něco, co jsem neměla.

Ve tři ráno jsem byla unavená, nebyla jsem schopná se soustředit a zůstat ve vzpřímené poloze déle než pár minut v kuse. Sbalila jsem si věci a vydala se do umývárny. Na ruce umouněné od tmavého kreslířského uhlu jsem napumpovala několik dávek mýdla, umyla je a v zrcadle zkontrolovala, jestli nemám nějaké skvrny na obličeji. Zalapala jsem po dechu – kabinka za mými zády měla pootevřené dveře, kterými jsem uvnitř spatřila tělo svalené přes mísu. Mathilda. Vběhla jsem dovnitř, popadla ji za ramena a zkusila ji narovnat. Otevřela oči dokořán. Vykroutila se mi ze sevření, jako bych ji svými doteky ožehla. Odtáhla jsem se a uvědomila si svoji drzou vlezlost, přestože jsem se jí dopustila v dobré víře.

„Omlouvám se, nechtěla jsem –“

„To nic,“ zamumlala a zamávala na mě rukou.

Opilá? Prohlédla jsem si ji pozorněji. Ne, opilá nebyla. Smutná. Tvář měla opuchlou a flekatou od pláče. Z několika míst na dlaních a pažích jí tekla krev. To vysvětlovalo její prudkou reakci na moje dotyky. Snad vpichy? Sebepoškozování? Pak jsem si ale vybavila ty kmeny v jejím ateliéru. Třísky. „Mám ti pro někoho zavolat?“

Zavrtěla hlavou, aniž by se na mě podívala. „Jenom potřebuju být sama.“

„Mathilda, viď? Já jsem Enka. Jsme spolu v ročníku, mám ateliér na téhle chodbě. Vážně pro tebe nemůžu nic udělat? Nechceš, abych tady s tebou počkala? Nebo tě doprovodila domů?“

Znovu zavrtěla hlavou, tentokrát rozhodněji.

Co mi zbývalo jiného než odejít?

Celou noc jsem se pak budila, vyděšená pohledem na její zhroucené tělo. S každým dalším pokračováním snu jsem viděla její výraz ve tváři jasněji. Ten pohled, co měla v očích, když je překvapeně otevřela. Rychlost, s jakou se překvapení změnilo ve smutek. Jako kdyby byla zklamaná ze zjištění, že je ještě stále může otevřít.

Ráno jsem se vypravila do svého ateliéru jen proto, abych měla záminku projít kolem jejího. Byla tam, oblečená stejně jako předešlou noc, stála mezi kmeny stromů a působila ztraceně. Krev v rankách od třísek už zaschla a vytvořila jí na pažích tečkovaný vzorek. Stála jsem na místě, dokud si mě nevšimla. Když ke mně vzhlédla, přistihla jsem se, jak zvedám ruku k okýnku ve dveřích a dlaní pokrývám celou jeho plochu. Na chvíli jsem ji tam nechala, aniž bych tušila, co tím chci vyjádřit, ale zkrátka jsem cítila, že to nějaký význam má. Když jsem dlaň zase spustila, zůstal po ní na skle její rozmazaný otisk. Usoudila jsem, že se mi to tak líbí.

Od toho dne jsem v tom pokračovala. Kdykoli jsem procházela kolem jejích dveří, přitiskla jsem ruku na okýnko. Stal se z toho zvyk a po nějaké době jsem si ani neuměla představit, že bych ten rituál cestou do svého ateliéru vynechala. Dodržovala jsem ho i tehdy, když u sebe Mathilda nebyla. Nikdy mi nepokynula, abych vstoupila dovnitř, ani sama nevyšla ven, aby na mě promluvila. Většinou jen odvrátila zrak. Možná jí za mě bylo trapně.

O několik týdnů později jsem spatřila otisk dlaně na okýnku mých vlastních dveří. Byl malý a nenápadný, přesto dostatečně rozpoznatelný. Rozbušilo se mi srdce.

Když mě pak viděla procházet, tentokrát ze svého ateliéru vyšla.

Chvíli jsem na ni netrpělivě hleděla, než konečně promluvila.

„Proč to děláš? To s těmi otisky.“ Měla ruce křížem a tiskla si je k tělu, jako by jí byla zima.

„Vlastně ani nevím.“

Podívala se někam za mě nebo snad skrze mě a horlivě přikyvovala.

„Napadlo mě, že by to mohlo být něco jako zhmotnění našeho přátelství… využití určité látky a jejího nahromadění ke ztvárnění běhu času.“

Z hrdla mi překvapením vyšel zvuk, který nás obě polekal. Okamžitě jsem ho potlačila.

„Ty vidíš umění ve všem, co?“

Rozpačitě sklopila hlavu a paže semknula kolem těla ještě těsněji.

„Nemyslela jsem tím… chtěla jsem tím říct, že já to tak vnímám.“

Váhavě se mi podívala do očí, kterýma jsem na ni zírala.

Aniž bych si to uvědomila, vydaly jsme se od jejího ateliéru k mému.

„Na čem teď pracuješ? Něco jsem zahlédla okýnkem, ale nepochopila jsem…“

„Někdy ti to ukážu,“ odpověděla jsem vyděšená představou, že bych měla svoji práci komukoli ukazovat, natož právě jí. „Třeba zítra?“

„Proč ne hned?“ namítla tiše a nakukovala přes sklo.

Otevřela jsem dveře a šinula se za ní do vlastního ateliéru.

„Je to tu tak… interiérové.“

Vyprskla jsem smíchy. Její poznámka uvolnila průchod mým emocím.

„Každý nepracuje s lesem, Mathildo.“

V koutcích jí zacukal nepatrný úsměv.

Svěřila jsem se jí se svým trápením ohledně rozhodnutí, jak bych měla přistoupit ke zpracování svého výtvoru, a ukázala jí pár náčrtků. Zatímco mě poslouchala, urputně se kousala do rtu.

„Vždycky používáš ke sdělení jako prostředek technologie?“

„Vždycky. Mám dojem, že když se k našemu technologickému vývoji vyjádříme tím, že technologii použijeme jako základní materiál, vzniká tím zajímavý kontrast s největším potenciálem nabourat systém. Zkoušela jsem i malování, ale když jsem se doslechla, že Dahlova korporace nabízí plné stipendium studentům, kteří se věnují technologickému umění, rozhodla jsem se po té příležitosti skočit.“

Nebyla to vyloženě lež. Nicméně jsem nikomu neprozradila, jak moc jsem se dřív pokoušela o malování, a ani jsem to neměla v úmyslu. Moje láska k olejomalbě zahořela v šesté třídě, když jsme se vypravili na školní výlet do muzea. Tam jsem kráčela k fontánce s vodou, ale cestou jsem se zastavila u malého obrazu. Přikoval mě k němu pocit, který dokážu popsat jen jako prozření. Byla to malba v dřevěném rámu, který byl postavený na červeném podkladu a opřený o stěnu. Uvnitř rámu se nacházela hmota – napůl dřevěná, napůl průhledná. Připadalo mi, jako bych se ocitla uprostřed jakési proměny a byla svědkem čehosi nesmírně zranitelného, nechráněného a niterného. A cítila jsem, že ten obraz se na oplátku dívá na mě: na můj stud a pubertální tajemství, která ve mně začala klíčit. Dodalo mi to ujištění, že i nedostatek soudržnosti sebe sama během procesu proměny může být krásný. Rozbrečela jsem se dřív, než jsem stačila odběhnout na toaletu.

Jakmile jsem na vlastní kůži zažila schopnost umělců vyvolat takhle hluboké emoce a promlouvat způsobem, jenž překračuje hranice běžného jazyka, zmocnila se mě touha dělat to samé. Ve škole jsem se zapsala do výtvarného kroužku. V tu chvíli jsem ještě netušila, že jeho vedoucí, paní učitelka Liuová, se stane nejdůležitější osobou mého dospívání. Naučila mě základy kreslení a malování, ochotně mě zasvěcovala do díla nespočtu umělců – půjčovala mi knihy a nešetřila vůči mně pozorností. Jakmile zaznělo poslední zvonění školního dne, vběhla jsem do jejího kabinetu, kde mě nechala malovat, dokud mě rodiče nepřišli vyzvednout. Zbožňovala jsem tu únavu, jež mi prostupovala končetinami. Dělat něco, co vyčerpávalo celé tělo, mi přinášelo potěšení. To nekonečné množství odstínů, jež jsem dokázala smíchat – některé možná ani svět nikdy předtím nespatřil… To, jak mi barvy slepovaly chloupky na rukou, jak se vpíjely do vláken džínoviny. A navíc mi to šlo. Ačkoli jsem se potom nemohla dostat na střední školu s výtvarnou výchovou a neměla ani přístup k paní Liuové, v našem malém městě jsem si připadala jako místní génius, což mě dovedlo k sebevědomému přesvědčení, že se dostanu na uměleckou školu, kterou jsem považovala za nejprestižnější.

Berkshirská akademie umění a designu byla známá progresivnějším přístupem, než jakým se prezentovaly ostatní umělecké školy. Ty mě ale ani nezajímaly, protože já prostě potřebovala studovat u profesorky Thomasinové, tedy u autorky díla, jež ve mně vyvolalo tak silnou emoční odezvu. Věděla jsem, že je ten obraz jenom neživý předmět, přesto jsem se nemohla zbavit dojmu, že mi rozuměl. Že zachytil cosi z mé podstaty a přenášel to zpátky na mě. Tohle dílo bylo olejovým balzámem na moji duši uvězněnou v rodině, ve škole a ve městě, jejichž neustálá proměna byla nad mé chápání a mimo mou kontrolu. Ujišťovala jsem se, že profesorce Thomasinové bude stačit jediný pohled na mě, aby poznala, kým jsem.

Když jsem se přišla na BAUD podívat coby potenciální studentka, všechno se změnilo. Jakmile jsem v kampusu pochopila, s jakou úrovní umu a kreativity se setkávám, měla jsem pocit, že se mi můj sen vzdaluje. Na BAUD by se z domnělého výtvarného génia stal přinejlepším průměrný umělec. Malovala jsem sice obstojně, ale obstojnost nelze srovnávat s vizionářstvím. Vytratilo se ze mě odhodlání to vůbec zkusit.

Po tomhle zážitku jsem upadla do hluboké deprese. Sbalila jsem všechny štětce, které jsem do té doby považovala za své prodloužené ruce, a společně s barvami a lehce napnutými plátny je nacpala do komory. Přesto jsem se nepřestávala díky lacinému internetovému dekodéru umanutě vracet na web s přihláškou na BAUD a zvažovat, zda do toho mám jít. Jednoho dne na mě na přihlašovací stránce vyskočil banner s oznámením o nově zřízeném Dahlově stipendiu pro umělce, kteří ke své tvorbě využívají technologie. Vyhrabala jsem se ze svého trápení a přinutila se strávit zbytek roku tím, že jsem dávala dohromady portfolio, v němž se smysluplně propojovaly technologie s kulturou. Buď to bylo tím, že se o tomhle novém stipendiu ostatní nedozvěděli, nebo umění založené na technologiích mé souputníky moc nepřitahovalo, každopádně jsem byla jediná, kdo se o něj ucházel. Přijali mě, takže se technologie konečně staly spásou, za niž se neustále vydávaly.

Mathildina přítomnost v mém ateliéru mě znervózňovala. Nedokázala jsem odhadnout, co si myslí o náčrtcích, které si právě prohlížela. Považovala je snad za hloupé? „Ty se věnuješ sochařství?“ zeptala jsem se jak ze zájmu, tak ve snaze ji rozpovídat.

Přikývla.

„A jak ti jde projekt od ruky?“

Při zmínce o vlastní práci sebou škubla. „Není to legrace.“

„A nemůžu ti s tím nějak pomoct? Kdybys mi třeba něco z toho ukázala…“

Zavrtěla hlavou. „To bych sice mohla, ale dokud to není celé pohromadě, nedávalo by to smysl.“ Vzdychla a usmála se na mě. „Díky, žes mě nechala prohlédnout si ty koncepty. Chápu, že to vyžaduje určitou dávku důvěry. V sebe sama i v toho druhého. A vlastně jsem ti ještě nepoděkovala za ten tehdejší večer… v umývárně.“

„Ale prosím tě. Vždyť jsem nebyla nic platná,“ namítla jsem.

Odešla z ateliéru a dveře zavřela tak rychle, abych ji nemohla následovat. Další den měla přes okýnko natažený neprůsvitný kus látky, čímž mi znemožnila jakýkoli kontakt.

Na výstavu prváků jsem nakonec připravila vlastní pojetí divadelního představení na bázi chūkan hyōjō, tedy ideálu nejednoznačného vyjádření neutrální krásy z japonského divadla nó. Napojení na tohle téma jsem cítila od prvního okamžiku, kdy jsem se s ním setkala. Ve zmíněné nejednoznačnosti jsem shledala příležitost zpochybnit pasivitu, kterou mi lidé přisuzují na základě mého zevnějšku. Divadelní maska, stejně jako technologie, mi poskytla alternativní tvář, za niž jsem mohla schovat (nebo jsem v to aspoň doufala) skutečnost, že jsem se jako dítě z periferního prostředí ocitla v prostředí prominentním, díky němuž jsem se mohla osvobodit a stát se sama sebou. Masku jsem jen hrubě přiblížila její reálné podobě, jejíž výroba zabere ve skutečném divadle nó klidně celý rok. Zatímco většina studentů přešlapovala vedle svých výtvarných děl, já stála v černých šatech pod bodovým světlem v kukani. Z malého rádia se linuly nostalgické a melancholické melodie, oblíbené na karaoke. Na rukávy šatů jsem připevnila ústřižky látky, které mi dramaticky visely ze zápěstí a zakrývaly mi ruce. Nasazenou masku jsem pomalovala jako veselého smajlíka. Když se mi zrovna zachtělo, pohybovala jsem hlavou ze strany na stranu a tančila. Ať už se z rádia ozývala jakákoli hudba, z výrazu mé tváře nečišelo nic než štěstí. Vyjadřovalo to můj pocit ze skutečného života, v němž mě svazuje vnímání mojí osoby ostatními.

Na přehlídku jsem dorazila brzy – jednak abych všechno připravila, jednak jsem doufala, že díky tomu uvidím Mathildino dokončené dílo dřív než kdokoli jiný. Jenomže ona zatím nepřišla a prostor, který měla pro sebe vyčleněný, zel prázdnotou. A tak jsem se místo toho zastavila u Lieslina stánku a obdivovala její sochy vyhynulých druhů hmyzu, jejichž záměrem bylo ztvárnit, jak by se mohly přizpůsobit ztrátě svého přirozeného prostředí. Podstatné nebyly ani tak samotné chitinové sochy, jako spíš emoční rezonance, kterou se mezi nimi snažila vyvolat. Jen pár zasvěcených vědělo, že jako základní materiál použila rozmělněné drobky křupek Cheetos.

Criztina si připravila interaktivní projekt, který sestával pouze ze stolu, na němž prováděla kaligrafii na těle. Přes veškerou snahu se jí nepodařilo vyvrátit mylnou domněnku, že se jedná o stánek s masážemi zdarma, a mnozí tak odcházeli roztrpčeni službou, jež jim byla poskytnuta. Dožadovali se většího tlaku nebo aspoň rovnoměrné pozornosti věnované všem částem těla. Po akci jsme se nasmáli nad recenzemi, které se následně objevily na internetové stránce s hodnocením služeb. Ve všech si lidé stěžovali na příšernou masáž, jíž se jim na naší škole dostalo.

Všimla jsem si malého hloučku a vydala se k němu. Lidé se tam rozplývali nad obrazy, které namalovala Mona. Byly všechny stejné, jen se po malbě sušily na různě intenzivním slunci. Zatímco Kodaň se vyznačovala jasně namodralým nádechem, Toskánsko přidávalo barvám slézové tóny. Vidět takový nával u jejích prostých obrazů ve mně vyvolalo závistivé píchnutí u srdce. Nikdy mě nenapadlo, že bych měla závidět mužům nebo s muži soupeřit. Dlouho mě trápilo, že by to mohl být projev mé vnitřní misogynie, než jsem si uvědomila, že právě ženy jsou jediné, k jejichž umění vzhlížím natolik, že jim dokážu závidět.

Moje E-Noh-Ji slavilo úspěch, ale na cenu pro nejlepšího prváka nedosáhlo. Celý večer se lidé kolem mě hnali k instalaci, jež se nacházela kdesi vlevo za mnou. Když se pak zase vraceli, šli už podstatně pomaleji a se sklopeným zrakem. Na rozdíl od ostatních studentů, kteří mohli nechat svá díla bez dozoru a zjistit, co se děje, já si to dovolit nemohla, protože můj projekt by se bez mé přítomnosti neobešel. Jakmile se začal večer zklidňovat a návštěvníci se konečně přestali trousit, stáhla jsem si masku a doslova vyběhla zjistit, co tak úchvatného se za mými zády odehrává.

Zadní roh prostoru byl pokrytý plechem a přeměněný na kabinu letadla, v níž byly jako dekorace rozvěšeny zapůjčené kusy trosek z 11. září 2001. Sedadla byla uvnitř pouze dvě: jedno obsazené pomalovanou dřevěnou sochou Mathildina otce, druhé prázdné. Návštěvníci byli vyzváni, aby se na něj usadili a chytili otce za ruku. Stali se tak součástí rekonstrukce posledních okamžiků jeho života.

Mathildin otec byl mírně natočený směrem k druhému sedadlu. Kolem spánků měl ztuhlé krůpěje potu a brýle mu na nose seděly nakřivo. Vypadal ustaraně, ústa lehounce pootevřená, jako by se chystal něco říct. Kolem krku mu visela pomačkaná kravata a na klíně mu ležel starý typ mobilního telefonu. Zapraskal reproduktor, z něhož se ozvala sotva slyšitelná nahrávka jeho posledních slov. „Nevím, jestli… to zvládnu, ale… zkusím. Mathildo, zlatíčko, miluju tě. Jsi ta… a radost mého života. Měl… štěstí, že jsem mohl být… táta.“

Přestože se vernisáž chýlila ke konci, k Mathildinu dílu se ještě stále vinula fronta zájemců. Když jsem se dostala na řadu, posadila jsem se a chytila jejího otce za dřevěnou ruku. Sotva jsem začala šeptat tok svých omluv a konejšivých slov, rozplakala jsem se.

Když jsem se nakonec prodrala do další části instalace, narazila jsem na opačném konci na Mathildu. Otevřela jsem ústa a chystala se jí pogratulovat, ale místo slov se z mých útrob vydral pouze vzlyk. A tak jsem ji mlčky objala. V duchu jsem se vrátila do onoho dne, kdy jsem ji našla v kabince, a vybavila jsem si, jak smutně tehdy působila. Došlo mi, že se ten den znásobil, protáhl se do týdnů a měsíců, během kterých Mathilda ve svém ateliéru o samotě z kusu dřeva vytesávala podobiznu svého otce. I kdyby se jí podařilo přiblížit se realitě sebevíc, skutečně oživit už ho nikdy nemohla.

V budově, kterou obývala skupina studentů z vyšších ročníků, se konala velká party. Všichni si sbalili saky paky a vydali se tam, jen Mathilda nejevila známky toho, že by se chystala odejít. Ani já nikam nespěchala, pomalu jsem si uklízela věci a dodávala si odvahu ji oslovit.

„Teď už chápu, cos tím tehdy myslela. Že je potřeba vidět všechno pohromadě.“

„Děkuju,“ pousmála se nepatrně. Skelným pohledem hleděla do prázdna.

Jak jsem najednou stála tak blízko u ní, krvácelo mi srdce z toho, jak moc zhubla. Jako by při vytesávání svého otce používala dláto i sama na sebe.

„Mathildo, ani si neumím představit, jak těžké pro tebe muselo být na tomhle pracovat.“

Po tváři se jí rozlilo zděšení. „Nemůžu ho tady nechat.“

Sundala jsem si batoh z ramen a položila ho na podlahu.

„Tak tady zůstaneme.“

2

Začala jsem chodit do jejího ateliéru v době, kdy v něm pracovala. Tiše jsem otevřela dveře, zavřela je za sebou, posadila se na podlahu a často tam setrvala celé hodiny. Říkala jsem si, že když si vytvořím příležitost pozorovat ji při každodenním počínání do nejmenších detailů, mohla bych postupně porozumět tajemství jejího umění. Zkraje ji to zaskočilo a při prvních mých návštěvách jí chvíli trvalo, než se dostala do pracovní pohody, ale jak čas plynul, v podstatě přestávala moji přítomnost vnímat.

Ačkoli Mathilda ze svého ateliéru vyklidila stromy, stále působil jinak než kterýkoli z ostatních, v nichž se nám kupily archy papíru, plátna, spousta zbytků nejrůznějších materiálů, prázdných kelímků od kávy, pomačkaných plechovek od energetických nápojů chlazených v malinkých ledničkách. Narůstalo v nich množství pastelů, barev a dokonce i domácích mazlíčků, až byl veškerý původně prázdný prostor zahlcený nepořádkem.

Mathildin ateliér byl oproti tomu prázdný, měla v něm pouze malý stůl s jedinou tužkou a skicákem. Postávala v rohu, zírala do prostoru a pohupovala se ze strany na stranu – těžko říct, zda záměrně, nebo nevědomky. Tuhle svoji seanci končívala tím, že najednou vyrazila ke stolu a popadla tužku. Stačilo pět šest mých neohlášených a v podstatě nezaznamenaných návštěv, abych začala cítit, jak kolem ní proudí energie, která se přetavuje v obrazy pronikající do její mysli, jakési vizuální osvícení, které pak prostupuje jejíma rukama až na papír.

Když mě poprvé nechala v ateliéru samotnou, hnala jsem se ke stolu podívat, jakého božského vnuknutí se jí asi dostalo. Očekávala jsem nějaký klasický koncept, z něhož se následně stane reálné dílo. Na všech těch papírech jsem ale namísto kreseb jakéhokoli druhu nebo tvaru spatřila nepřítomnost formy. Kolem toho prázdného prostoru byla jen záplava slov. Touhy, nutkání a další pocity. Šlo o první lekci, kterou mi Mathilda uštědřila: umělci vytvářejí umělecká díla; géniové vyvolávají emocionální odezvu.

Mathilda se zpravidla pouštěla do práce odpoledne, jakmile nám skončila škola. Pro mě to znamenalo pokračování studia, které jsem v tichosti trávila s ní. Po večerech a nocích jsem se pak věnovala vlastní tvorbě. Sledování Mathildy vnášelo do mého snažení výraznější inspiraci. Když jsem narazila na nějakou uměleckou výzvu nebo překážku, často jsem je překonávala a dospívala k něčemu podnětnému tím, že jsem se sama sebe zeptala: „Co by si teď myslela, řekla nebo udělala Mathilda?“

Začala jsem jí nosit večeře a nabízet, že v prodejně s výtvarnými potřebami pořídím materiály i pro ni, když už tam půjdu. Po sezeních jsme chodily společně domů. Přitáhla mě ke svým oblíbeným filmům a já si koupila gramofon, abych na něm mohla pouštět všechny ty desky, které mi půjčovala. Netrvalo dlouho a trávily jsme spolu veškerý bdělý čas. Naše přátelství možná nebylo zkraje vyvážené, možná bylo cosi ne zcela přirozeného na způsobu, jakým jsem se chtěla za každou cenu dostat do její přízně, ale nakonec jsme se skutečně spřátelily.

Byly jsme nerozlučná dvojka, vzájemně jsme na sebe čekaly před školou i po ní, sdílely jsme veškeré jídlo, lůžko, někdy dokonce i stejnou kabinku na toaletě. Bez mrknutí oka jsme byly schopné uhodnout, co ta druhá právě cítí. Obzvlášť zdatnou jsem se stala ve znalosti její řeči těla. Svojí siluetou často prozradila každičkou emoci, kterou ten den prožívala. Naše náhlá důvěrná náklonnost byla znepokojivá, ale zároveň vzrušující. A nezastírám, jak moc jsem si užívala, že mě ostatní vídali v její společnosti. Díky našemu vztahu jsem získala přístup ke genialitě, což pro mě bylo útěchou po každém sezení, během něhož se hodnotily naše práce a po kterém jsem nabývala stále silnějšího dojmu, že na BAUD nepatřím. Ve srovnání se spolužáky jsem neměla co nabídnout. Mohla jsem se přetrhnout v hledání sebe sama, stejně se všechny moje pokusy dočkaly odsouzení za to, že se nápadně podobají dílům, jež už existují. Dětství strávené v rodině na periferii mělo nevyhnutelně za následek neznalost obrovského množství umělců a jejich tvorby, která se teď naplno odhalila. Snad by i bylo přijatelnější dopouštět se přiznaných plagiátů než nevědomky recyklovat známý koncept, ovšem méně zdařile. A když už se mi přece jen podařilo vytvořit něco originálního, nepůsobilo to zajímavě. Všichni spolužáci i profesoři patřili k prominentům… Neměla jsem povědomí o tom, co je ovlivňovalo, a následkem tohoto hendikepu jsem nedokázala odhadnout, čím je můžu vizuálně uspokojit.

Po obzvlášť nepříjemných kritikách, během nichž jsem jen bezbranně stála a sledovala, jak spolužáci i vyučující intelektuálně trhají moji práci na kusy, jsem se vždycky sprchovala s kohoutkem horké vody otočeným na maximum a doufala, že se tím moje kůže rozpustí a pak znovu poskládá tak, aby se ze mě stal někdo jiný.

Kdokoli se setkal s Mathildinou prací, chtěl se s ní spřátelit. Nejenže vyhrála cenu pro nejlepšího prváka, navíc kolem ní kroužila řada galeristů, kteří stáli o to, aby ji mohli zastupovat. Přesto si Mathilda z celého toho množství lidí snažících se dostat do její blízkosti vybrala právě mě.

Ti, kteří na naše přátelství žárlili, se jej pokoušeli znevážit pomluvami, jež byly nejen nechutné, ale stejně tak nenápadité. Lidé si dělali legraci z naší nerozlučnosti tím, že si o nás šuškali: „Tohle už nám přece předvedli Tehching Hsieh s Lindou Montanovou!“ Odkazu na tenhle umělecký tandem jsem se musela vnitřně smát. Zatímco oni se nechali na rok svázat provazem, mezi mnou a Mathildou vzniklo něco hlubšího, naše niterné propojení se obešlo bez jakýchkoli berliček.

Ze všech zákeřných pomluv mě zasáhla jen jediná – ta, která tvrdila, že z nás dvou byla Mathilda ta geniální a já ta krásná… neboť ve společnosti se má obvykle za to, že ze dvou žen, které jsou spolu, je vždy jedna krásnější. Já si ale krásná nepřipadala, a už vůbec ne vedle Mathildy. Když jsme spolu začaly kamarádit, často jsem ji kreslila. Připadalo mi důležité pozorovat fyzické hranice, jež nás od sebe oddělovaly, zatímco naše mysli byly propojené elektrickými výboji. Tu divokou změť černých kadeří, které si sama spontánně stříhala, obvykle z pocitu zmaru. Tu zranitelnost jejích kulatých tváří a dětských pih nad úzkou, vzdorovitě tvarovanou bradou. Ten bezstarostně vystrčený spodní ret a nebezpečí, které číhalo v jejích temných, rozechvělých zorničkách. Nevynechávala jsem žádnou křivku, zaznamenávala jsem každý záhyb. Může snad tělo mladé ženy znát někdo lépe než její nejbližší přátelé? Ať už díky lásce, poměřování, nebo kombinací obojího? Dokonce i povaha mé krásy jako by postrádala představivost. Byla jsem skutečně krásná, nebo jen souměrná? Někdy mě vědomí vlastní přitažlivosti nabíjelo dobrým pocitem, většinou mě ale spíš paralyzovalo. Bála jsem se, že je v těch šeptandách cosi osudového. Že budou postupně sílit a zhmotní se do něčeho natolik mocného, co nás uzavře do paradigmatu, že nám nezbývá nic jiného než takový vzorec naplnit. Do schématu, ze kterého nebude úniku.

Na konci ročníku se začaly některé věci měnit. Mathilda přestala chodit na hodiny, což nikoho nijak zvlášť netrápilo. Stejně se toho od vyučujících neměla moc co naučit. Pak přestala chodit do kavárny a do knihovny. Přestala se procházet po stezkách, které se vinuly kolem kampusu. Omezila čas věnovaný tvorbě. Stále častěji se mi stávalo, že když jsem vklouzla do jejího ateliéru, byl prázdný. A usazoval se v něm prach, protože ona trávila celé dny v posteli.

Vždycky se tradovalo, že uzdravování nebývá přímočaré, ale docela mě děsilo sledovat, jak moc se Mathilda vymyká jakémukoli měřitelnému procesu. Navykla jsem si chodit každé ráno ke dveřím jejího pokoje, lehce na ně zaklepat a vstoupit dovnitř s nadějí, že se mi podaří ji přimět, abychom si dopřály společnou snídani. V noci jsem za ní docházela, abych ji přikryla a přilehla si k ní. Spánku se jí ale nedostávalo. Zpravidla se už po pár minutách probudila a plakala ze stesku po otci i po matce, která si krátce po manželově smrti vzala život. V takových situacích jsem jí šeptávala: „Já nádech, ty výdech.“ Stala se z toho taková mantra, již jsem odříkávala, abych jí pomohla usnout. Pod vrstvou všech přikrývek, které jsem na ni navršila, vypadala jako dítě, až mě tu a tam přepadl pocit, jako by byla mojí dcerou. Nemohla se zbavit horeček a zeslábla natolik, že jí byly vidět modré žíly, jež její průsvitné tělo protkávaly jako potůčky. Ve vzácných situacích, kdy se jí podařilo ponořit do hlubokého spánku, jsem po nich jezdila prsty nahoru dolů a představovala si, kde se asi vylévají. Doufala jsem, že jí moje přítomnost může aspoň zčásti vynahradit ztrátu rodiny.

Snad jsem Mathildě ten zármutek, do kterého byla pohroužená, tak trochu i záviděla. Působil jako cosi očišťujícího, co spálilo veškeré podněty, které by ji mohly rozptylovat a odvádět od umění. Vodní příkop, který jí zajišťoval bezpečí před tužbami ostatních i svých vlastních. Zato já byla naopak nenasytná. Stačilo, aby se na mě kdokoli jen podíval, a okamžitě mnou cloumala touha po dotycích. Nechtěla jsem být lehkomyslná, vážně jsem se chtěla plně oddávat umění a duchovnímu rozvoji, jenže moje tělesná lačnost cokoli jiného přehlušovala. Jakmile jsem její volání neuposlechla, naskočila mi vyrážka a akné. Nejvíc mě přitahovali muži, jejichž pracovní náplní byla manipulace s uměleckými díly. Nejspíš jsem nedokázala odolat tomu kousku napjatého předloktí, jenž vykukoval mezi lemem rukávu a rukavicí. O vážnější randění jsem se pokusila přesně jednou. Vzácný čas, který bych bývala mohla strávit s Mathildou, jsem vyměnila za pár neuspokojivých rozhovorů a večeří. Ten krátký vztah skončil ve chvíli, kdy z něj vypadlo, že mu Mathildina instalace o 11. září připadá vytvořená jenom na efekt. Sotva to utrousil, podíval se na mě s omluvným výrazem, jako by se bál, že řekl něco špatně. A měl pravdu. Zalitovala jsem, že jsem s ním vůbec ztrácela čas, a vrátila jsem se k nezávaznému sexu s nespočtem lidí, často jen proto, abych ze sebe setřásla neutuchající spáry chtíče.

„Můžeš si dovolit být šťastná,“ řekla jsem jí. „Tvoji rodiče by si to přáli.“

„Já vím,“ snažila se drbáním obličeje zahnat pláč.

„Myslela jsem, že pocházíš z Miami,“ prohodila Mathilda. Do prdele. To horko… Vynechával mi mozek. V Mathildině pohledu se ale nezračil odsudek, spíš zvědavost.

Mathilda mi položila ruku na rukáv potřísněný všemožnými barvami.

Table of Contents

Raný styl

1

2