SUCH CHARMING LIARS

Copyright © 2024 by Karen M. McManus, LLC

All rights reserved.

Translation © Jaroslava Novotná, 2026

Jacket photos: bottom necklace © Ramzi/stock.adobe.com, glass © by runrun2/stock.adobe.com & zenobillis/stock.adobe.com. All other photographs used under license from Shutterstock.com. Polaroid and velvet background © by Travis Commeau. Lettering by Kerri Resnick.

ISBN 978-80-284-1011-7

Pro Jay, Julle, Luise Fernanda a April

KAPITOLA PRVNÍ

Kat

„Nebo by si slečna přála něco s perlou?“

„Velice ráda,“ kývnu.

Odpovídám tónem, který mi není vlastní. Jak by řekla Gem, „decentně kultivovaným“, s přízvukem prozrazujícím mládí strávené na lepších britských školách, jenž se po přestěhování do Nové Anglie vytratil, ale ne docela. Není snadné vyjádřit tohle všechno dvěma slovy a nemyslím, že jsem to úplně trefila, ovšem pán za pultem se laskavě usmívá.

„Šestnácté narozeniny, jak mimořádný den,“ praví.

Nemohu než souhlasit, však jsem je také náležitě oslavila ve vířivce s Nickem Sheridanem a placatkou tequily v domě kamarádky Hannah. Ale teď není vhodné se s tímto zážitkem svěřovat, takže se jen skromně usměju, zatímco Gem přitaká: „Mimořádný den pro moji mimořádnou holčičku.“

Gemin přízvuk je perfektní. Přímo jako ze zpravodajství BBC. A k tomu vypadá jako moderní verze babičky z Panství Downton. Skoro jsem ji nepoznala, když mě přišla vyzvednout, a po cestě do obchodního centra Prudential Center v bostonské čtvrti Back Bay jsem po ní musela pokradmu pokukovat a žasnout nad tou proměnou. Gem si vyčesala ocelově šedé vlasy do stříbřitého drdolu, na sobě má elegantní modrý kostýmek, jaký by se neztratil ani na královské svatbě, a pomocí kejklů s líčidly umravnila hrubou pleť v jemnou síť zapudrovaných vrásek.

Když se zahlédnu v zrcadle za pultem, nepoznávám ani sebe. Tak především jsem blond a na sobě mám luxusně vyhlížející kombinaci halenky a sukně, která vypadá nákladně, i když bych se vsadila, že drahá nebyla. Na očích mám nedioptrické brýle s želvovinovou obroučkou a připadají mi tak slušivé, že je snad zařadím do šatníku natrvalo. S Gem teď vystupujeme v roli babičky s vnučkou hodlajících oslavit moje narozeniny nákupem drahého šperku v klenotnictví Bennington & Main. A jde nám to náramně.

„Co třeba něco takového?“ předvádí prodavač prstýnek z růžového zlata s jedinou šedou perlou. Přesně takový prsten by zakoupila majetná rozmařilá babička, a ačkoliv Gem rozhodně na takové věcičky není, s upřímným uznáním kývne.

„Zkus si ho, Sophie,“ pobídne mě.

Navléknu si prsten na pravý ukazováček, přidržím ruku před sebou a obdivuji jemný lesk. Vůbec to není můj styl, ovšem pro Sophii Hicks-Hartwellovou se hodí dokonale. Tak se jmenuje moje postava; to jméno jsem zvolila jednak proto, jak okázale zní, ale také proto, že se tak jmenuje jistá dívka, které ukradli instagramovou identitu, a mě hrozně baví poslouchat barvitý podcast o tomhle zločinu. Takový malý vtípek, který nedošel ani Gem.

„Ten je vážně hezoučký,“ prohlásím. „Co myslíš, babi?“

„Rozkošný,“ prohlíží si Gem prstýnek skrz bifokální brýle. „I když na můj vkus trochu malý.“

To je nápověda pro prodavače, jenž se podle štítku na kapsičce jmenuje BERNARD, aby nám ukázal větší a lepší prsteny. Gem po nich přejíždí očima jako duální kamera, zaznamenává každý detail luxusního designu a ukládá si je do paměti. Gem možná táhne na sedmdesát, ale paměť má tisíckrát lepší než já. Fotografickou paměť, jak říká máma.

„Mohly bychom si prohlédnout něco s diamantem?“ zeptá se Gem.

Jasnačka, dere se mi na jazyk, ale tak by odpověděla Kat. Sophie by tohle nikdy nevyslovila. „Ano, prosím! Můžeme?“ zaculím se a Bernard vytáhne další plato.

„Zdá se, že vás chce babička rozmazlovat,“ pronese, v očích svit příslibu z větší provize.

Poprvé mě trochu hryzne svědomí. Když Gem navrhla tuhle malou výpravu, byla jsem fakt nadšená, protože Bennington & Main je pro klenotníky něco jako noční můra; někdejší vážený rodinný podnik skončil v rukou namyšleného kryptomiliardáře, jenž se z něj snaží udělat lacinou verzi Tiffanyho. Nový ředitel zaměstnal začínající návrhářku, aby oživila „usedlý“ styl firmy, jak to nazval, a když její návrhy začaly přinášet úspěch, vyhodil ji.

Jinými slovy – pro Gemin nejnovější podnikatelský záměr, jímž je kšeftování s takřka dokonalými padělky ikonických šperků, je Bennington & Main ideální cíl. Zákazníci za cenu stříbra a syntetických zirkonů získají vytoužený luxus a pochybná firma ztratí na ceně. A to se vyplatí, pokud za výhru považujeme fakt, že zmíněný kryptomiliardář bude tratit. Což já za výhru považuju.

Bernard ovšem za nic nemůže. Jen marníme jeho čas, zatímco si Gem důkladně prohlíží nejnovější vzory šperků Bennington & Main a ukládá si do paměti i nejmenší podrobnosti, jaké na webových stránkách nezaznamenáte. „Znamenité,“ mumlá a převrací v prstech diamantový prsten s reliéfem proplétající se révy, zpracovaný tak dokonale, že působí jako umělecké dílo. Z našeho pátrání po internetu vím, že prstýnek, který Gem drží v rukou, stojí přes dvacet tisíc dolarů, což je i na Sophiinu ligu moc.

Přesto neodolám a nakloním se blíž a představuji si, jaké by to bylo vlastnit něco tak krásného. Jak skvěle by se blýskal na mé ruce, až bych zamávala kamarádce nebo sáhla po mobilu. Na holku, které je za a) šestnáct a za b) nemá ani floka, jsem viděla neobyčejné množství krásných šperků, ovšem tohle… tohle je něco mimořádného.

„Jenže to není pro tebe,“ s úsměvem na mě pohlédne Gem. A i když jen hraje svou roli, přesto ta slova zabolí. To není pro tebe. Někdy mám pocit, jako by to platilo takřka pro všechno, co by měla mít dívka mého věku. „Snad k jednadvacátým narozeninám.“

„Do té doby vám ho tu schováme,“ vtipkuje Bernard a já si připadám jako hlupačka. Nejradši bych už z toho krámu vypadla, chci vypadnout ze Sophiiny rozmazlené hlavičky. To už Gem snad stačí, jsme tu dost dlouho. Snažím se upoutat její pohled, ale pořád zírá na prsten s lístečky révy.

„Babičko, myslím… neobědvala jsem a trochu se mi točí hlava…“ Odstoupím od pultu a třu si spánek. „Nemohly bychom se někde najíst?“

„Nechcete trochu vody?“ ozve se Bernard úslužně. Mávne na kohosi rukou a v příštím okamžiku mi další černě oděný zaměstnanec vtiskne do dlaně miniaturní lahvičku Evianu. Odkroutím víčko a napiju se; Gem se ke mně konečně obrátí a okamžitě nasadí výraz starostlivé babičky.

„Sophie, drahoušku, ovšem že bychom mohly,“ praví. „Že mě to hned nenapadlo. Vždyť vím, že se nikdy pořádně nenasnídáš. Mnohokrát děkujeme,“ kývne na Bernarda a vrátí mu prsten. „Byl jste převelice ochotný. Půjdeme něco zakousnout a pak se vrátíme.“

„Zajisté. Mám vám nechat něco stranou?“ zeptá se Bernard.

Abych ho ušetřila zklamání z toho, že se navždy vypaříme z jeho života, řeknu: „Mně se moc líbil ten první, co jsem zkoušela. Ten s perlou.“ Nejmenší, nejlacinější prstýnek.

Bernard, profík ve svém oboru, se dobrotivě usměje. „Skvělá volba,“ prohlásí, zatímco vyžahnu zbytek vody způsobem, jaký se k Sophii ani trochu nehodí. „Nechte si chutnat.“ Jeho pomocník se vrátí, aby si ode mě vzal prázdnou lahvičku a rychle ji odnesl z dohledu.

Spolu s Gem vykročíme po huňatém koberci k lesklým stříbrným dveřím, které nám sekuriťák otevře a se zdvořilým úsměvem kývne: „Pěkné odpoledne, dámy.“

„Vám také,“ odpovíme unisono a překročíme práh.

Jakmile se dveře zavřou a ocitneme se v hale nákupního centra, vydechnu si úlevou. Ne proto, že bychom prováděly něco špatného – i když prakticky vzato ano –, ale protože to bylo poprvé, kdy si Gem vyžádala moji pomoc. Gem Hayesová sice není moje opravdová babička, ale je mi snad ze všech lidí nejbližší. Nevím, jaký by byl můj život, kdyby matka před dvanácti lety Gem nepotkala, ale jedno vím jistě: byl by trudný.

Když tedy vezmu Gem za rámě a Sophiiným hláskem zašvitořím: „Mám tě moc ráda, babi,“ zní to jako komedie, ale vlastně to myslím doopravdy.

Právě teď to můžu říct nahlas. Gem je totiž, jak sama říká, „stará protivná bréca“, která by buď protočila panenky, nebo by se mi vysmála, kdybych tohle řekla za normálních okolností.

Gem se v odpověď jen uchechtne, i když jindy by se rozchechtala na celé kolo. „A já tebe, drahoušku.“ Počká, dokud nesjedeme po eskalátoru dolů a neocitneme se mimo největší dav, a pak normálním hlasem dodá: „Tak co, opravdu máš hlad? Chceš si skočit někam do bufetu?“

„Ne, to je dobrý,“ řeknu a potlačím úšklebek při představě, jak se Gem v tom svém vkusném kostýmku s perlami láduje v Panda Expressu. „Vydržím to domů.“

Gem trvá na tom, že mi koupí kafe u stánku s gurmánskou kávou, který se specializuje na caffè mocha, takže pak po cestě z nákupního centra usrkávám sametově hebký nápoj. Je báječný slunečný den na konci června a mám dobrou náladu, i když mě začínají bolet nohy. Gem musela zaparkovat o šest bloků dál, než našla placené parkovací místo, a Sophiiny střevíčky nejsou na takovou túru stavěné.

Už jsme skoro u auta, když se to stane. Normálně si to špacírujeme a v dalším okamžiku se rozplácnu na zemi, caffè mocha se rozprskne všude kolem, protože Gem do mě vší silou vrazí. Ne – to do Gem někdo vrazil, chlápek, který se vzal kdoví odkud a chce jí sebrat kabelku. Snaží se ji vytrhnout, ale nejde to, protože Gem svírá popruh pevným stiskem.

Namáhavě se posadím. Sotva popadám dech a kolena rozedraná od chodníku mám jako v ohni. Gem a rádoby lupič stále zápasí o kabelku a mému otřesenému mozku to připadá jako zpomalená přetahovaná.

„Pusť to, ty stará krávo, nebo tě vykuchám,“ vrčí chlap.

Srdce mi vyskočí až do krku. On má kudlu?

Pomalu se dostávám do dřepu, když Gem pustí kabelku – jen proto, aby se mohla s nehty napřaženými jako drápy vrhnout na zlodějovy oči. Chlap zaječí překvapením a bolestí, zapotácí se, dopadne na kolena a pustí kabelku. Rychle po ní chmátnu a vyškrábu se na nohy, ale vzápětí mi ji z ruky hrubě vytrhne – Gem. Vší silou praští chlápka do hlavy, až se svalí na zem.

Pak mi podá kabelku zpátky a vytáhne z kapsy kostýmku klíče. „Buď tak hodná a odemkni auto, Kat,“ řekne a hodí mi klíče. Rozklepanými prsty se mi podaří trefit tlačítko odemykání, zatímco ona smrtícími podpatky dupe chlápkovi po hlavě. „Opovaž se vstát,“ zavrčí. A světe div se – vlastně ani ne, protože Gem působí dost děsivě –, chlápek poslechne.

Zapadnu do sedadla spolujezdce a rychle za sebou přibouchnu dvířka. Srdce mi buší tak, že mám pocit, jako by občas vynechalo, pak čekám nekonečnou minutu, než si Gem vleze za volant. Jakmile zavře dveře, stisknu tlačítko zamykání. „Ty bláho,“ vydechnu a natahuju krk, jestli se chlap neobjeví někde za námi. „Co to… jako bylo?“

„Vybral si nesprávnou babku, že jo?“ uchechtne se Gem, nastartuje a vyjede do ulice, aniž by se obtěžovala ohlédnout. Nějaké auto na nás hlasitě troubí a Gem dodá: „Není ti nic? Pořádně sis natloukla kolena.“

„To je dobrý,“ řeknu, z přihrádky vytáhnu pár papírových kapesníků a opatrně si otírám zakrvácená kolena. Tenký papír se přilepí, a když ho chci odlepit, natropím ještě víc škody. V krku mám pořád ještě knedlík z té hrůzy, ale statečně polknu a snažím se napodobit Gemin klidný tón. „Jen jsem si vyrazila dech. Co ty?“

Gem je ženská od rány a desítky let chodí do kurzů sebeobrany, ale beztak. Kdybyste se mě zeptali, jak dlouho by jí trvalo složit dospělého muže, odhadla bych to víc jak na minutu.

„To pocítím zítra,“ zakrouží ramenem. „Ale on je na tom hůř. Prevít. A k tomu ti vylil kafe.“

Podívám se na zničenou halenku a skoro vyprsknu smíchy. Nejradši bych řekla žádná škoda, ale Gem možná Sophiin styl vzorné studentky nepovažuje za tak odpudivý jako já. „Taková bitka kvůli bezcenné kabelce,“ řeknu radši.

„Bezcenné?“ předstírá pobouření. „Jak tohle můžeš říct?“ Gemina kabelka je pro každého, kdo ji zná, věčným terčem vtipů. Bez ohledu na to, jakou zrovna nosí – ať už je to obvyklá taška s velkými uchy, nebo tahle bábrlinkovská kabelka, kterou jsem u ní ještě neviděla –, vždycky překypuje tolika krámy, že se do ní peněženka nevejde, ani kdyby Gem chtěla. Což nechce, protože všechno důležité nosí v kapse. „Vždyť tam mám všechno, co potřebuju.“

„Když to říkáš,“ zabořím se s úsměvem do sedadla a teď teprve na mě dolehne únava, protože adrenalin začíná vyprchávat.

„A kromě toho by tvůj excelentní výkon přišel vniveč.“

„Můj co?“

Gem se ušklíbne. „Koukni do kapsičky.“

„Jaké kapsičky…,“ rozhlížím se po autě a pak si uvědomím, že pořád držím na klíně její kabelku. Obrátím ji a všimnu si rozepnuté kapsičky na levém boku. Sáhnu dovnitř a nahmatám něco malého a tvrdého – něco, co je na omak hrbolaté a přitom hlaďounké. A ještě než tu věc vytáhnu na světlo, okamžitě vytuším, co to je.

Nemýlím se. Diamantový prsten s lístečky révy z dílny zlatnictví Bennington & Main se v odpoledním slunci zatřpytí jako celá galaxie hvězd.

KAPITOLA DRUHÁ

Kat

Mámu jsem opravdu rozzlobenou viděla jen dvakrát.

Poprvé to bylo před čtyřmi lety, kdy se ji bývalý přítel – nebo jak máma říká „ten lidský odpad, co si říká Luke Rooney“ – pokusil na Facebooku požádat o přátelství, a to po osmi letech bez jakéhokoliv kontaktu. Luke byl první muž, se kterým si po odchodu od mého příšerného otce něco začala, pokud se tomu tak dá říkat. Byl taky poslední, protože jejich tehdejší krátký a kromobyčejně nešťastný románek mámu utvrdil v přesvědčení, že má na chlapy nenapravitelně špatný vkus.

A podruhé to je právě teď, u Gem.

„Kam že jsi to Kat přivedla a co že jsi to po ní chtěla?“

„Klid, Jamie,“ uklidňuje ji Gem. Tváří se nevzrušeně, nicméně její sevřená čelist prozrazuje, jak málo se jí tenhle rozhovor zamlouvá. Tohle by si k ní kromě mé mámy málokdo dovolil. „Vždyť si vedla skvěle.“

Asi jsem se neměla smát, protože Jamie na mě vrhne smrtící pohled. „Tenhle výraz si ušetři,“ sykne a obrátí se zase ke Gem. „Děláš si ze mě srandu? Neměla si vést skvěle. Především jsi ji do toho neměla zatahovat. Ona se vším tady nemá mít nic společného!“ rozmáchne se po interiéru Gemina podniku, sestávajícího ze dvou prostorů. V přední části se nachází uspořádaná uniformní kancelář, jíž dominuje nápis SPOTLESS, umístěný na jedné stěně obložené dřevem. Spotless je úklidová firma, kterou Gem vede pár desítek let, ačkoliv název – a adresa – se často mění. Máma tu začala jako uklízečka, když mi byly čtyři, a postupně se vypracovala na Geminu účetní. Teď Jamie chodí do večerní školy a zbývá jí už jen pár kreditů k získání diplomu kvalifikované účetní.

Ale to je přední místnost. Jenže to „všechno tady“ zahrnuje i zadní místnost, kde se odehrává další část Gemina podnikání. Na dlouhých stolech se vrší hromady luxusního zboží, jako jsou kabelky, elektronika a značkové oblečení – ale převážně šperky. Něco z toho jsou falešné repliky vyrobené přímo zde, ale většina ne. Většina je kradená, protože firma Spotless a s tím související činnost jsou zástěrkou pro Gemin nejvýdělečnější byznys: krádeže šperků.

Ostatně doopravdy se ani nejmenuje Gem; nevím, jak se jmenuje. Gem znamená klenot a je to taková prvoplánová přezdívka ještě z dob dávno před naším setkáním.

„Pozor, Jamie,“ řekne Gem úsečně. „Tohle tě živí. A Kat také.“

Jamie se prudce nadechne. Mámě odjakživa říkám křestním jménem; je jen o osmnáct let starší než já a převážnou část mého dětství se chovala spíš jako starší sestra než máma. Nebo spíš hlídačka dětí, která se snaží, seč jí síly stačí, ale už se nemůže dočkat, až se vrátí rodiče.

„To já vím, Gem,“ snaží se máma ovládnout. Nakrčí nos a ještě víc vyniknou její pihy, kterých máme obě spoustu. Tmavé vlasy má sepnuté do nepořádného uzlu, skoro úplně jako teď já, když jsem si sundala blonďatou paruku. Mnohdy nás považují za sestry, zejména když si Jamie oblékne šaty, které má už víc než deset let. Kdyby věděla, že se dneska střetne s Gem, asi by si vzala něco jiného než rozdrbané legíny a prastarou mikinu s obrázkem Ptakopyska Perryho. „Já přece jsem vděčná. Vím, jak se o Kat staráš. Ale myslela jsem, že už to bude jinak. S těmi falešnými replikami začínáme mít úspěch a…“

„A vydělávají jen zlomek toho, co potřebujeme,“ přeruší ji Gem. „To musíš sama vědět, Jamie, panebože. Staráš se o účetnictví. Máme výdaje za materiál, režijní náklady, a přijaly jsme nové holky. Mám jim říct, že už pro ně není práce? Co kdybych to před dvanácti lety ve Vegas řekla tobě? Kde bys teď byla?“

Svírám hranu stolu, na kterém sedím, zatímco Jamie se krčí, jako by jí Gem dala facku. Las Vegas. Tohle je pro matku citlivé, ostudné období a Gem do toho většinou nevrtá. Obvykle už jen to slovo stačí, aby Jamie ustoupila a nebránila se.

Tentokrát tomu však není. Přestane se krčit a prohlásí: „Kat je šestnáct.“

„A jsem přímo tady,“ přihlásím se. „Můžu taky něco říct?“

Nejspíš ne, protože Jamie pokračuje: „Je to naprosto nepřijatelné. Na tomhle jsme se nikdy nedomluvily, a pokud myslíš…“

„Tak jo, Jamie, dohodněme se,“ řekne Gem. „Nešla jsem do toho klenotnictví s plánem ukrást prsten. Jen jsem si ho potřebovala prohlédnout, porovnat ho s naší kopií. Která je mimochodem perfektní. Náhodou jsem ji měla s sebou a Kat sehrála skvěle načasovanou scénku – vím, že jsi to neměla v úmyslu,“ zvednutím ruky zarazí jakoukoliv poznámku z mé strany. „Ale stalo se. A tak jsem udělala to, co by udělal každý podnikatel se špetkou rozumu: využila jsem příležitosti.“

Jamie se na chvíli odmlčí a těká očima mezi Gem a mnou. Pak řekne: „Náhodou jsi ho měla s sebou?“

„Hm?“ zabručí Gem.

„Ten padělek. Byla to náhoda? Ne plán?“

Gemin hlas o několik tónů klesne. „Copak to neříkám?“

Probodávají se očima a mně se zrychlí tep. Poslední dobou k takovým střetům mezi Jamie a Gem dochází dost často a mě se vždycky zmocní neurčitá úzkost, kterou si nedokážu úplně vysvětlit. Chápu, že máma musela přistoupit na spoustu věcí, a kolikrát mě přepadá strach, že ji jednoho dne zatknou, a někdy se stydím za to, co nám platí naše bydlení, naše oblečení, naše jídlo.

Ale také nevím, jak bychom to jinak zvládly.

A Gem si dává pozor a dovede si všechno spočítat; je přímo hrdá na to, že nikdy neokrade někoho, komu by ta věc opravdu scházela. Nebo, jak říká, kdo si to skutečně nezaslouží. To, co dělá, je v podstatě sbírání drobků od bezohledných kapitalistů drancujících tenhle svět.

„Mně to nevadilo,“ vyhrknu a seskočím ze stolu. „Myslím pomáhat.“

Gem poněkud zjihne, ale než stačí něco říct, Jamie mě popadne za paži a postrčí mě ke dveřím. „Počkej na mě v kanclu,“ procedí skrz zuby. „Mazej.“

„Vážně? Nesmím být u toho, když se o mně mluví?“ protestuju, zatímco mě strká ke dveřím.

„Tenhle rozhovor není jen o tobě.“ Jamie mě vystrčí ven a práskne za mnou dveřmi.

To zní zlověstně.

Co tím chtěla říct? A co jsem vlastně já sama myslela tím, že mi nevadí pomáhat? Myslela jsem to upřímně, ale stejně… co ten chudák Bernard? Nechci, aby měl potíže. Nemluvě o tom, že jsme si s Gem nepočínaly zvlášť rafinovaně. Vypadaly jsme dost nápadně, skoro jako karikatury. Jistě, měly jsme převleky, ale bude to stačit, až si někdo prohlédne záznamy z bezpečnostních kamer?

Kdybych věděla, co vlastně děláme, rozhodně bych se snažila kamerám vyhnout.

„Už jsou zase v sobě, co?“

Rychle se otočím a hned se uklidním, když za monitorem stojícím na psacím stole uvidím Geminu dceru Morgan. Morgan je stará zhruba jako moje máma, a protože se Gem k Jamie chová jako k vlastnímu dítěti, jsou s Morgan jako dvojčata. K čemuž patří i sourozenecká rivalita, zvlášť když to někdy vypadá, že Gem upřednostňuje Jamie.

„Jo,“ kývnu, zapadnu do židle naproti a natočím se k Morgan.

„Má to něco společného s tím, že jsi nahastrošená jako…“ Morgan natáhne krk a důkladně si mě prohlíží. „Jak to jenom popsat?“

„Šprtka, co zběhla z internátní školy?“

„Jestli to byl úmysl, tak jsi to trefila přesně, Kat.“

„Nejsem Kat. Jsem Sophie Hicks-Hartwellová.“

Morgan se ušklíbne. „Jasně že jo.“

Je to zvláštní. Když mě Gem vyzvala, abych si pro tuhle akci vybrala jméno, doslova „jakékoliv“, přičemž velkoryse máchla rukou jako džin plnící přání, málem jsem řekla Kylie Burkeová. Nevím, co mě to napadlo, nikdy jsem to jméno nevyslovila nahlas. Někdy si říkám, jestli Gem o té dívce z dávné minulosti něco ví. Když mě dnes poprvé zapojila do svých kšeftů, připadalo mi to jako znamení, že bychom si o těchto věcech mohly promluvit. Ale nakonec jsem usoudila, že i když Gem věřím víc než komukoliv na světě, tedy kromě mámy, jméno Sophie bude bezpečnější.

Nebo Kat.

„A jak si dnes Sophie vedla?“ chce vědět Morgan.

Všechno jí vypovím a ona se rozchechtá.

„To není směšné,“ mumlám si, pořád znepokojená tím, jak se Jamie tvářila, když mě vystrčila ze dveří. Jamie je člověk, který jde s davem; v našem bytečku pro dvě osoby jsem to obvykle já, kdo rozhoduje o tom, co budeme jíst, na co se budeme koukat a jestli nakrmit toulavé kočky, které nějakým způsobem přitahujeme (odpověď je vždycky ano). Ten nečekaný projev rozhodnosti, než mi zabouchla dveře před nosem? To bylo něco nového.

„Trochu jo. S Jamie vypadáte jako laciná imitace Gilmorek.“

Bezděčně se usměju: „Jsem si docela jistá, že tohle byl můj první a poslední kšeft.“

„Moc se poštěkaly?“

„Gem zase vytáhla Vegas.“

„A kruci.“ Morgan se zatváří patřičně ohromeně. „To je drsný.“ Přimhouřenýma očima si mě nad monitorem změří: „Ale tebe to nevytáčí jako Jamie, co?“

„Vždyť mi tenkrát byly čtyři,“ připomenu jí. „Sotva si na to vzpomínám. A nepamatuju si to jako nějakou hrůzu.“ Možná proto, že jsem nebyla sama – nejvíc si z toho víkendu pamatuju, jak se držíme za ruce s pětiletým synem Luka Rooneyho, tak pevně a tak dlouho, že mi jeho ruka připadala jako prodloužení mé vlastní. Musela jsem vás od sebe doslova odtrhnout, vyprávěla vždycky Gem.

Morgan pokrčí rameny. Afektovaně, jako dělá všechno; ramena se jí doslova dotknou uší. Je jako bidlo, vysoká a šlachovitá, s krátkými vlasy, které si stříhá sama, a s jednou paží celou potetovanou. „Jasně, tebe hned tak něco nerozhází, ale ztratit se jako dítě v Las Vegas musí být děsivý.“

Někdy si myslím, že si to pamatuji špatně – že jsem těch šest hodin bezprizorného toulání po Las Vegas radši vytěsnila. Protože si na žádné hrůzy nevzpomínám. Možná proto, že ve čtyřech letech jsem už zažila mnohem horší věci.

A možná proto se k téhle vzpomínce radši nevracím. Nikdy.

„Pamatuju si hlavně hotelový bufet,“ mávnu rukou. „Asi jsem snědla víc zákusků, než jsem sama vážila.“ Abych předešla dalším dotěrným otázkám, ukážu bradou na počítač: „Na čem děláš?“

Po tváři jí přejede stín. „Jako obvykle. Technická podpora,“ utrousí.

To je Morganina oficiální pracovní pozice. Neoficiálně se specializuje na oškubávání ultrapracháčů a docela jí to jde. Ale proslýchá se, že poslední kšeft zpackala, a to natolik, že Gem je na ni od té doby pěkně namíchnutá. O co přesně šlo, neví ani Jamie a Morgan se nám s tím pochopitelně nehodlá svěřovat.

Je mi jasné, že rozhovor skončil, takže vytáhnu mobil a mrknu na příchozí zprávy. Pár jich přišlo. Boston je jedno z lepších měst, co se týče možností najít si nové kamarády. Ať už Morgan provedla cokoliv, doufám, že to nezvorala natolik, aby se firma Spotless musela zase stěhovat.

Zrovna chci odpovědět na textovku od kamarádky Hannah, když do kanclu konečně vejde Jamie. Sama a tváří se úplně vyšťaveně.

Morgan se opře v židli: „Tak jak to šlo?“

„Skončila jsem,“ řekne Jamie stručně.

Zmateně se po sobě s Morgan podíváme. „Jako že už jste domluvily?“ zeptám se.

„Jo. A taky končím se vším,“ odpoví Jamie. Což je pro nás s Morgan zcela nedostatečná informace, a tak ji zpřesní a rozmáchne se po kanceláři: „Se Spotless a se vším, co bude dál. S prací, s kšeftama pro Gem. Prostě… se vším končím.“

„Moment,“ vyhrknu se sevřeným žaludkem a Morgan klesne brada. „Dáváš výpověď? Protože jsem jednou pomohla Gem?“

„Ano i ne,“ řekne Jamie a popotáhne si lem mikiny. „Odcházím, ale ne kvůli tobě. Tyhle nekalé praktiky – já už na to prostě nemám. Už nějaký čas. A neřešíme to poprvé. Jen se to teď… urychlilo.“

Je to kvůli mně. Jenom to nechce říct. Srdce se mi rozbuší, hruď se mi sevře a cítím skoro něco jako paniku. A co teď jako budeme dělat?

Morganiny myšlenky se zřejmě ubírají stejným směrem, i když asi ne s takovou úzkostí. Ukáže perem na Jamie: „Takže pokud tady končíš… jak si konkrétně chceš vydělávat?“

„Gem mi do začátku pomůže,“ prohlásí Jamie. „Zná někoho v realitce v Cambridge – v legální realitce –, kde hledají účetní. Slíbila, že se za mě přimluví.“

Jen zírám. Objektivně vzato, jistě – tohle je džob, po kterém Jamie touží už roky. I proto se pustila do studia na večerní škole. A uklidní mě i to, že Jamie po hádce s Gem nezůstala bez plánu.

Jenže pracovat pro Gem znamená, že se o nás vždycky někdo postaral. Znamená to, že můžeme žít ve čtvrti, kterou bychom si upřímně řečeno v životě nemohly dovolit. Kde je bezpečno, kde můžeme nechat minulost za sebou, protože by nikoho ani nenapadlo nás tam hledat.

„Fakt? Takhle jednoduše?“ diví se Morgan skoro závistivě. „Takže tvrdíš, že končíš, a hned máš teplý místo v kanclu? S penzijním připojištěním a se vším?“

„Tak jednoduché to zase není,“ odpoví Jamie.

Něco v jejím hlase mě zneklidní. Morgan se v židli napřímí: „Aha, takže teď se bavíme o nějaké protislužbičce? Co musíš udělat?“

„Nejde o nic velkého,“ řekne Jamie zdánlivě klidným tónem, ze kterého přímo křičí Jde o hodně, fakt o hodně. „Jenom ještě jedna fuška.“

Morgan poklepává perem o desku stolu. „Copak je to za fušku?“

„V Sutherlandově komplexu,“ řekne Jamie. „V srpnu.“

To jméno mi nic neříká, ale Morgan se zachmuří: „Moment, vážně? Se Sutherlandem jsem přišla já, přes můj kontakt. Pokud vím, tak to padlo.“

„O co šlo?“ zeptám se.

Jamie si mě nevšímá a upírá zrak na Morgan: „Gem je opačného názoru,“ prohlásí.

Morgan si odfrkne. „Bylo by hezké, kdyby se mi o tom zmínila.“

Ani jedna se na mě nepodívá. Má trpělivost překročí meze a lusknu jim prsty před očima. „Haló! Nezapomněly jste na mě? Já jsem v téhle místnosti s vámi. Pořád nevím, o co jde. Co je to ten Sutherlandův komplex?“

Morgan namíří prstem jako zbraní a palcem naznačí odjištění kohoutku. „Sutherlandův komplex,“ řekne, „je rozlučka tvojí mámy s plnou parádou.“

KAPITOLA TŘETÍ

Liam

Hned jak vkročím do restaurace, uvědomím si, že jsem udělal chybu.

O gastronomické scéně v Portlandu toho moc nevím, částečně proto, že v Maine žiju teprve půl roku, ale hlavně proto, že chodím do řetězce Five Guys. Na internetu vypadala restaurace U Leonarda docela obyčejně. Žádný starosvětský podnik se serepetičkami, prostě obyčejná restaurace, která přímo křičí: od toho rande nic nečekejte. A celkem laciná, takže když si při čekání na jídlo objednáte sklenku vína, nepřijdete kvůli tomu na buben.

Skutečnost je ovšem jiná. Všude tmavé dřevo, bílé koberce a intimní osvětlení. Klimatizace je za teplého červencového večera nastavená na ideální teplotu. Odkudsi se line tichá klasická hudba a bronzová plaketa na zdi hlásá, že tohle je TO NEJLEPŠÍ Z PORTLANDU: NEJROMANTIČTĚJŠÍ RESTAURACE.

A jako na důkaz tohoto tvrzení kolem mě projde usmívající se pár ruku v ruce, dva muži v elegantních sakách a dobře padnoucích košilích. Z pocitu nostalgie se mi sevře žaludek. Ne že by se mi po bývalém příteli Benovi kdovíjak stýskalo, ale když jsme byli spolu, byl život mnohem jednodušší.

„Vítejte u Leonarda,“ osloví mě hosteska u pultíku. „Co pro vás mohu udělat?“

Je mladá a hezká, s culíkem a širokým úsměvem, který jako by všechno ještě zhoršoval. Nad tátovým notebookem se to zdálo jako dobrý nápad, ale teď svého rozhodnutí, které mě sem dnes večer přivedlo, hluboce lituji.

A ještě víc lituji všeho, o čem jsem nemohl rozhodnout a s čím nedokážu nic udělat. Ale aspoň jsem to zkusil.

„Došlo snad k nějakému omylu?“ praví hosteska laskavě.

Netušíte ani polovinu pravdy.

Spolknu upřímnou odpověď a potlačím touhu utéct. „Ale ne, jenom to tady vypadá úplně jinak, než jsem čekal.“

Usměje se: „Úžasné, že? Noví majitelé to úplně předělali.“

Akorát že zapomněli předělat webovky, pomyslím si, ale zmůžu se jen na konstatování: „Jo, je to skvělé. Mám rezervaci na jméno Luke.“

Nejmenuju se tak a vyslovit to jméno je jako kousnout do citronu, ale buď si toho nevšimla, nebo je příliš zdvořilá, než aby to dala najevo. „Ano, ovšem, před chvílí jsem usadila dalšího hosta z vaší společnosti. Tudy, prosím.“ Vezme do ruky dva jídelní lístky a zamíří do prostoru restaurace. Přes rameno prohodí: „Dneska večeříte s maminkou?“

Chci umřít. Prostě umřít a mít to za sebou.

„Hmm,“ zamumlám a doufám, že to zní dostatečně neutrálně, aby to nevypadalo divně, až dojdeme ke stolu. Ale co si namlouvám? Jasně že to bude vypadat divně.

Hosteska se proplétá mezi stoly a nakonec dorazíme ke stolku u okna obsazenému jednou osobou: atraktivní tmavovláskou kolem třicítky ve slušivých tmavomodrých šatech a se spoustou stříbrných náramků. Jmenuje se Rebecca Kentová a podle profilu na stránkách seznamky First Comes Love dává „online seznamkám ještě poslední šanci“.

Velká chyba, Rebecco. Obrovská.

Žaludek mi dělá přemety, když zastavíme u stolu a ona ke mně zdvořile, ale tázavě vzhlédne. „Je tady Luke!“ prohlásí hosteska vítězoslavným tónem, který bych si opravdu rád odpustil.

Rebecca překvapeně zamrká. Evidentně nejsem ten, s kým se má sejít, a přesto jako bych mu z oka vypadl. Jako by se ocitla ve stroji času a vrátila se zpátky o pětadvacet let. „Já, ehm… promiňte?“ řekne. „Asi jsem se přeslechla.“

„Je tady Luke,“ opakuje hosteska už méně sebejistě.

Rebecca svraští čelo. „To musí být nějaký…“

„Dáte nám chvilku, než si vybereme jídlo?“ přeruším ji dřív, než stačí dokončit větu slovem „omyl“. Vytrhnu hostesce z rukou oba jídelníčky a s omluvným výrazem se rychle posadím naproti Rebecce. „Ahoj,“ prohodím bez mrknutí oka. „Jak se máš?“

Rebecca jen zírá.

Ani se nedokážu podívat na hostesku, která zamumlá „Dobrou chuť“ a odchází. Položím jídelní lístky na stůl a dávám pozor, abych nepřevrhl dekorativní svíčku uprostřed stolu. Pak sáhnu po sklenici s vodou po pravici a jedním douškem polovinu vypiju, zatímco Rebecca nepřestává zírat a svírá nožku sklenice s vínem.

„A vy jste kdo?“

„Liam Rooney. Lukův syn,“ řeknu.

„Lukův syn?“ opakuje. „Vám přece není…“

„Pět? Ne, už nějaký čas ne.“ Znovu se napiju vody, ale pranic to nepomáhá. V krku mám nesnesitelné sucho.

„Nemáte mladšího brášku nebo…“

„Ne. Jsem jedináček.“

Rebecca nakloní hlavu a přímo slyším, jak jí v hlavě šrotují kolečka, když v duchu srovnává sedmnáctiletého kluka před sebou s chlapečkem na fotce ze školky, kterou Luke sdílel na seznamce First Comes Love.

A se samotným Lukem. Podoba je jistě zarážející; mám jeho rozevláté kaštanové vlasy a bleděmodré oči, i úsměv s dolíčky, jako bych se chystal prozradit senzační tajemství. Já i táta máme ten typ obličeje, který lidi přitahuje, a on toho v plné míře využívá. „A co ta…“ Rebecca nedopoví a v očích má obavy.

„Rakovina? Žádnou nemám. Nikdy jsem ji neměl. Ani se neléčím v Bostonské dětské nemocnici. A experimentální operace, která by mi mohla zachránit život, jen kdyby to pojišťovna zaplatila? Tak ta neexistuje.“ Dopiju zbytek vody a dodám to, kvůli čemu jsem vlastně přišel. „Takže není důvod, abyste na to tátovi dala prachy.“

„On po mně nechtěl…,“ začne Rebecca a pak na okamžik stiskne rty. „Aha. Chceš říct, že to udělá.“

„To je jeho taktika.“

Když jsem byl menší, občas mě napadlo, jak se o mě táta vůbec dokáže postarat, když ve skutečnosti nemá žádnou pořádnou práci. Ale nijak zvlášť jsem si tím hlavu nelámal. Máma se s ním rozvedla, když jsem byl batole, a po jednom víkendu, kdy si mě vzal do Las Vegas, oženil se se ženskou, kterou tam potkal, a já se mu pak na šest hodin ztratil i se čtyřletou dcerou zmíněné ženské, mu zakázala návštěvy.

Nebojoval o mě, takže jsme si s mámou žili přes deset let v Marylandu bez Luka. Občas se ozval a chtěl po ní prachy, ale vždycky ty e-maily smazala se stručným „V žádném případě“. Luke pro mě byl jako postavička z komiksu – ničemný otec, který mi nepředal nic než podobu.

A pak, je to už půl roku, máma umřela při autonehodě a mně se zhroutil svět.

Do té doby jsem nevěděl, co je žal. Nikdy jsem nikoho tak důležitého neztratil a budoucnost bez nejmilejšího člověka jsem si nedokázal představit. Na čas mě to úplně zlomilo a zažíval jsem takové zoufalství, že když soud přiřkl Lukovi opatrovnictví, bylo mi to v podstatě jedno.

Neptal jsem se, proč se uvolil vzít si mě k sobě, a teprve nedávno mě napadlo, že zkrátka nechtěl ztrácet čas se soudy.

„Jak dlouho jsem si s tebou psala?“ zeptá se Rebecca suše.

„Teprve po tom pozvání na večeři,“ řeknu.

Na Lukův profil na seznamce jsem narazil náhodou, když se mi vybil mobil a chtěl jsem se na jeho notebooku podívat na předpověď počasí. Neodhlásil se a stránka chatu zůstala pořád otevřená. Když jsem si uvědomil, že jde o seznamku, už jsem ji chtěl zavřít, protože zkoumat otcův milostný život bylo to poslední, o co jsem stál. Ale pak jsem to uviděl – školkovou fotku, na které se usmívám v celé své kráse s dírami po vypadlých mléčných zubech. Nevím, co si počnu, jestli ho ztratím, psal Luke nějaké ženě – ještě před Rebeccou – a já si musel celou konverzaci několikrát přečíst, než mi konečně došlo, že mě používá jako návnadu.

Chvíli trvalo, než jsem se k něčemu vzchopil. Dva měsíce poté, co jsem se nastěhoval k Lukovi, žal vystřídala otupělost. Procházel jsem životem jako náměsíčný a nějak jsem tomu přivykl. Můj život se stal šedým a plochým na tak dlouho, že jsem nebyl schopen žádných emocí.

Ale teď to přišlo: dostal jsem vztek.

Bylo fajn zase něco cítit, i když se to týkalo faktu, že táta je hajzl a podvodník. Takže jsem se rozhodl něco s tím udělat.

I když jsem možná podcenil faktor trapnosti.

„Ach jo, připadám si jako úplná blbka,“ řekne Rebecca a pustí se své sklenice s vínem. „Teď, když to vím, jasně že bych mu žádné peníze nedala, ovšem jinak… nevím. Umí být velice přesvědčivý.“ Jenom kývnu a ona dodá: „Předpokládám, že to udělal už předtím.“

„Několikrát.“ Pokud vím.

„Za to by měl sedět,“ pronese Rebecca hořce.

Můžete podat trestní oznámení. Ostatně jsem jí chtěl navrhnout, aby v korespondenci s Lukem na oko pokračovala a dělala, že k našemu setkání nikdy nedošlo. Čili aby mu poskytla dost dlouhý provaz na oběšení. V právu se moc nevyznám, ale to všechno je přece nezákonné, že? Ať si fotr v tom vězení třeba shnije. A já se zatím pokusím přemluvit strejdu Jacka, mámina bratra, aby se vrátil z mise Doktorů bez hranic dřív a vzal si mě k sobě.

No, jenže teď jsem tady a slova mi váznou v hrdle.

Není to jen loajalitou k otci, ale něco přece jen… Dal mi ze sebe to nejlepší, říkávala máma vždycky, když její přátelé o Lukovi nepěkně hovořili. Dal mi Liama a za to si zaslouží nějaké plus. Co by si asi přála, abych v tuhle chvíli udělal? Dřív než si to rozmyslím, si Rebecca začíná sbírat věci.

„Asi bych ti měla poděkovat,“ řekne. Netváří se vděčně a nemůžu jí to dávat za vinu. Nejspíš si myslí Jaký otec, takový syn. Ale pak trochu roztaje: „Nechceš koupit něco k jídlu na cestu?“

Bože, to ne. Nemůžu dopustit, aby za mě utrácela, a zoufale toužím odtud vypadnout. „To je dobrý, díky. A… omlouvám se.“

„Nemáš se za co omlouvat,“ řekne Rebecca a vstane. „Jedině za nešťastný osud, který ti při narození přisoudil jako otce Luka Rooneyho.“ Zarazí se a dodá: „Jak jsi říkal, že se jmenuješ? Liam?“

„Jo.“

„Takže Liame, hodně štěstí,“ popřeje mi. Z kabelky vytáhne peněženku, vyloví dvacetidolarovku a položí ji na stůl vedle sklenice na víno. „Mám pocit, že ho budeš potřebovat.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Liam

Na Vegas si pamatuju dost dobře.

Bylo mi pět a vzpomínám si, jak mě děsil všechen ten rámus a oslnivá světla. Pamatuju se, že se mi líbila Jamie Quinnová, žena, se kterou jsme se poznali u bazénu. Pamatuju si, jak ji a Luka oddával pán převlečený za Elvise, a na znuděného fotografa, který pak Jamie předal dvě polaroidové „rodinné fotky“.

Jednu si strčila do kabelky a druhou dala mně. Pořád ji mám; je jediná, na které jsem s Lukem a kterou nikdo časem nevyhodil.

Pamatuju si hotelový pokoj a jak jsme s Jamie a její dcerou Kat dostali kupu polštářů a dek, že si máme v koupelně udělat pevnost. Myslím, že jsme tam asi spali.

Nevzpomínám si, proč nás Jamie nechala druhý den samotné s Lukem, ale pamatuju si okamžik, kdy se Luke rozhodl, že si také někam vyrazí. „Dohlídni na sestřičku,“ řekl mi a nasadil si na zarudlé oči sluneční brýle. „Hned jsem zpátky.“

Vzpomínám si, jak jsem prohlásil, že to není moje sestra, ale to už jsem mluvil jen k zavřeným dveřím.

Když je vám pět, čas pro vás mnoho neznamená, ovšem Luke rozhodně nebyl „hned zpátky“. Začal jsem se nudit, a tak jsem pustil televizi a chvíli jsme se dívali na kreslené filmy. Potom začal seriál The Haunted Sandbox, který jsem neznal, a Kat od televize utekla, jako by ta televize hořela. „Tenhle seriál nenávidím,“ prohlásila a pak už si jen vybavuju, jak vyšla ze dveří. Nenapadlo mě nic lepšího než jít za ní. A jakmile jsme byli na chodbě, prostě jsme… šli dál.

Pořád nemůžu uvěřit, že jsme se toulali tak dlouho. Lidé si asi mysleli, že rodiče jdou hned za námi, nebo jim to bylo jedno. Vzpomínám si, že to napřed byla sranda, zvlášť když všude byla taková spousta jídla zadarmo. Ale když jsme opustili známé prostředí hotelu a beznadějně jsme se ztratili, začal jsem mít strach. Vzal jsem Kat za ruku a nepouštěl ji, i když mi ta moje začala dřevěnět.

V jednu chvíli jsme se úplně vyčerpaní schoulili za prázdným stolem v umolousané hotelové hale a usnuli jsme. Když jsem se probudil, naprosto dezorientovaný, vedle mě a Kat, kterou jsem pořád pevně držel za ruku, klečela paní se šedivými vlasy. Měla na sobě něco jako zástěru a tvář měla trochu drsnou, ale netvářila se zle.

„Nazdárek,“ řekla. „Kdepak jste se tu vzali?“

Když jsme se zase všichni sešli, Jamie oznámila Lukovi, že požádala o rozvod. Popadla Kat a vyrazila i s tou šedovlasou ženskou pryč a už jsem je nikdy neviděl.

Blížím se k našemu domu s loftovými byty, a když vidím, že v kuchyni se svítí, jdu stále pomaleji. Před odchodem jsem zhasl, což znamená, že Luke je zpátky doma, ať už byl kdekoliv. Obvykle se můžu spolehnout, že ho neuvidím, když jdu spát před půlnocí.

Ví to? Možná našel v odpadkovém koši v počítači potvrzující zprávu od Rebeccy a došlo mu, že jsem si s ní psal místo něho. Co by na to asi tak řekl? Přestaň se montovat do mých švindlů, hajzlíku. Proč myslíš, že si můžeme dovolit tenhle byt?

Je to bezpochyby mnohem hezčí byt, než si zasloužíme. Vysoké stropy a velká okna, cihlové zdi a industriální potrubí mu dodávají šmrnc. Všude po stěnách visí nedokončené, rádoby impresionistické obrazy, o kterých Luke tvrdí, že jsou jeho dílem, i když o tom mám pochybnosti. Nikdy jsem ho neviděl na čemkoliv pracovat a dal bych krk za to, že je koupil za pár šupů od nějakého hladového malíře a vydává je za své.

V půlce schodů zaslechnu ženský smích a zůstanu stát. On je… bože, má snad rande? To by bylo poprvé; domů si Luke nikdy nikoho nevodí. Těžko by asi vysvětloval přítomnost zdravím kypícího puberťáka.

S chmurným úsměvem na rtech vykročím chodbou ke dveřím. Bylo by hezké, kdyby první jiskru energie po mnoha měsících zažehlo něco, co jsem měl rád – třeba zápas v lakrosu nebo společnost přátel –, a nikoliv zlomyslná radost, že zkazím tátovu podvodnickou schůzku. Ale co, lepší než nic, klidně mu zkazím zábavu i podruhé.

Otevřu dveře a vidím Luka – nedokážu mu říkat táta –, jak se opírá o kuchyňský pult se sklenkou v ruce. Na sobě má svou oblíbenou oxfordskou košili a džíny, kaštanové vlasy zdánlivě neupravené, a vykládá si s nějakou blondýnou v černých šatech, která je ke mně otočená zády. Když se naše pohledy střetnou, čekám, že zkoprní. Místo toho se usměje s tak nečekanou radostí, že se musím ohlédnout přes rameno, na koho se tak šťastně usmívá.

„Liame! Kamaráde!“ zvolá. „Právě včas!“

Kamaráde? Co si o tom mám myslet?

„Ach, dobrý den!“ obrátí se rozzářeně žena. První, čeho si všimnu, je její náhrdelník – zářivé diamanty tak obrovské, že musí být určitě falešné. Pak si uvědomím, že doslova zírám na její hrudník, a honem zvednu oči k těm jejím, světle hnědým, připomínajícím máminy oči. Málem vykřiknu: Utečte!, ale to už mě popadne za ruku. „Zrovna o tobě mluvíme.“

„Aha, fakt?“ divím se. „A vypadám… jak jste čekala?“

„Přesně jak tě Luke popsal,“ prohlásí srdečně a teď už jsem opravdu zmatený. Copak si nemyslí, že je mi pět? Nebo že umírám? „Já jsem Annalise. Promiň, že jsem k vám takhle vtrhla, ale moc jsem chtěla vidět ateliér.“

Ateliér? Udiveně se rozhlédnu po bytě s otevřenou dispozicí a všimnu si, že nedokončených obrazů je tu mnohem víc, než když jsem odcházel. Snaží se jí Luke nějaký prodat? Za kolik asi? Určitě ne za tolik, kolik stojí experimentální léčba rakoviny, pokud ovšem není lepší falešný malíř, než jsem si myslel.

„Chudáka Liama už nebaví bydlet se starochem v tomhle svinčíku,“ prohlásí Luke a pravdivější slova nikdy nevyslovil. Ale skromně sklopí hlavu, jako by to mělo znamenat: Od dětí těžko můžeme čekat, že rozpoznají génia, viďte?

„To je báječné, že tě poznávám, Liame,“ řekne Annalise. „Kéž by to bylo za lepších okolností.“ Nejsem si jistý, co tím myslí, dokud něžně nedodá: „To s tvojí maminkou je mi moc líto. Já o mámu přišla před pár lety při neštěstí a vím, jak je to strašně těžké. Nikoho na světě jsem nemilovala víc a každý den se mi po ní stýská. Taky se ti musí po mamince stýskat.“

Ježíši. Nejsem připraven na to, že tátova schůzka bude rána přímo do srdce, které už měsíce necítím. Najednou nemůžu dýchat, nejradši bych se vrátil k otupělému nevědomí – nebo vzteku. Vztek byl dobrý. Připadal mi účelný.

„To musí,“ pronese Luke tlumeně, což mi pomůže zachovat klid, přestože mám chuť dát mu pěstí. O tom, jak se cítím, ví kulový, protože o mámě nikdy nemluvíme. Nemluvím o ní s nikým kromě strýčka Jacka, a to většinou v textovkách. Posílá mi fotky z doby, kdy byli on a moje máma malí, a já mu někdy pošlu ty svoje – já s mámou na lakrosovém zápasu, v halloweenském převleku, nebo jak se různě pitvoříme. Digitální stopa vzpomínek je svým způsobem méně bolestná než popsat slovy zející díru, kterou v našich životech její smrt zanechala.

Annalise mi stiskne paži a zeptá se: „Můžu tě obejmout?“

Nečeká na odpověď a pojme mě do květinově vonící náruče. Je to trochu dusivé a hodně nepříjemné; od mámina pohřbu jsem se s nikým neobjímal a téměř bych zapomněl, jaké to je. Kam mám dát ruce? Proč mám pocit, že mám v páteři ocelovou tyč, která mě udržuje v nepřirozeně strnulé pozici? A když vidím za Annalisiným ramenem Luka s úsměvem kočky Šklíby, je mi ještě hůř. Kdovíproč si přesně tohle přeje.

„Díky,“ řeknu a vymaním se z její náruče. „Moc to pro mě znamená.“

Annalise mě pohladí po tváři. „Doufám, že si tady v Maine zvykneš. Zimy jsou tu kruté, jak určitě zjistíš, ale v létě je nádherně.“

„Jo. Vlastně, ehm… zatím je tu pěkně.“

Nejsem schopen slova, ale to nevadí, protože Annalise je konverzačně zdatná a umí přirozeně přecházet z jednoho tématu na druhé. Hovoříme o tom, jaké je to nastoupit do nové školy v pololetí prvního ročníku, docela podstatná věc, na kterou se mě Luke ani neobtěžoval zeptat. Annalise se ale zajímá i o lakros, který si očividně důkladně nastudovala, a nabádá mě, abych to v posledním ročníku zkusil ve školním týmu. Pak se zeptá, jestli jsem se seznámil s nějakými fajn kluky, ale to je krátká rozmluva, protože od té doby, co mě Ben před rokem odkopl, mě nikdo nezajímá.

Luke se celou dobu hrdě usmívá a občas prohodí nesmyslnou, ale přívětivou otcovskou poznámku jako například „Moje řeč!“ nebo „To je celý on! Co mám s tím klukem dělat?“. Všechno je to tak matoucí, že mi začíná dunět v hlavě.

Nakonec se Annalise podívá na hodiny na naší mikrovlnce. „Božíčku, ani jsem si neuvědomila, kolik je hodin,“ lehce se zasměje. „Měla bych vyrazit. Ale povídat si s tebou bylo moc fajn, Liame. Doufám, že se zase brzy uvidíme.“

„Taky doufám,“ vypravím ze sebe.

„To byl ale příjemný večer, že?“ Přívětivý tatík Luke si mne ruce.

„A dám ti vědět, až bude mít táta příští měsíc narozeniny,“ obrátí se k němu Annalise. „Komplex se ti bude líbit. V létě je tam vážně hezky, úžasně inspirativní místo.“

Otec přímo září. „Báječné. Můžu tě doprovodit k autu?“

Odejdou a já strávím příštích pět minut pochodováním po bytě a masírováním bolavých spánků; snažím se nemyslet na to, jakou jsem natropil škodu, když jsem s Lukem sehrál to divadýlko. Ačkoliv… vlastně jsem ani moc nehrál, no ne? Mluvil jsem s ní upřímně, protože nic z toho, co jí o mně Luke navykládal, nebyla lež.

Uvedl moje pravé jméno. Řekl jí, kolik mi doopravdy je. Co to má znamenat?

Pak slyším, jak Luke dupe do schodů a píská si. Když otevře dveře, pořád se kření od ucha k uchu, jako když tu byla Annalise. „Není senzační?“ zeptá se mě.