Krátké příběhy
pro velký případ

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Rozsypálek

Krátké příběhy pro velký případ – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Co tě tato kniha nenaučí:

– Jak zbohatnout

– Jak najít životní štěstí

– Jak opravit střechu na pergole

– Jak přežít porady a telca v korporátu

– Jak vysvětlit svoje životní rozhodnutí sousedům

Lidem, kteří mě někdy rozesmáli, donutili mě k zamyšlení nebo mě umlčeli – vy všichni jste k tomu přispěli.

Toto není životní manuál. Toto je přehlídka modřin.

Poděkování

Lence – že mě nechala psát, i když pergola volala o pomoc.

Dětem – že mi připomínají, že chaos může být jiná forma lásky.

Rodičům – že mi dovolili být divný a většinou to nekomentovali.

Sny bez filtru

Jako malej jsem chtěl být popelář. Ne proto, že bych měl rád smrad. Ale protože ti chlapi v montérkách vypadali jako frajeři. Byli hluční, pískali na holky a jezdili na stupačce. A jízda na stupačce byla v očích šestiletýho kluka vrcholem společenský prestiže. Měl jsem jasno – žádná věda, žádná politika. Stačí oranžová vesta, pevný boty a stupačka. V jejich světě se nepsaly pětiminutovky a nevázaly rudý šátky.

Pak přišla fáze kosmonaut. Ne kvůli hvězdám, ale kvůli Gagarinovi, co se usmíval z každý nástěnky. Chtěl jsem být jako on – obličej vytesanej do betonu, hrdina pracujícího lidu, co vzlítne ke hvězdám. Nějak jsem ještě nechápal, že za každým Gagarinem je hromada těch, co se nevrátili.

Odjakživa mě fascinovaly vlaky. Takže bylo přirozený, že jsem musel s kosmonautikou seknout a zatoužil stát se strojvedoucím. Vyklánět se z okna lokomotivy s cigárem v koutku a s ksichtem chlapa, co už dávno nemá žádný iluze. A k tomu režijka. To musí bejt život.

Jenže pak přišla polyradikuloneuritida. Ve dvanácti. Podle doktorky jsem zdravotně nezpůsobilej pro práci mašinfíry. Říkala to tak přesvědčivě, až jsem jí uvěřil. A tak padl můj sen stát v čele vlaku – dopadl tvrdě, mezi neurologickou zprávu a přihlášku na střední. Začal jsem se teda rozhlížet, co dál.

V tu chvíli do toho vstoupil strýc, matčin mladší bratr. Viděl jsem ho jako zjevení. Chlap, co nejezdí autem, ale stopem. Místo kravaty uzel na šátku. Místo plánování budoucnosti plán, kde v lese přespat, aby ho nesežrali komáři. Fascinovalo mě, že nic neřeší. Měl v očích něco, co zůstává jen těm, kdo se už dávno smířili s faktem, že svět je divnej – ale že to není nutně problém.

Já ho žral. Ten plnovous, prsty ulepený od pryskyřice a struny na kytaře naladěný podle citu, ne podle ladičky.

Strýc nikdy nemluvil o štěstí, ale měl ho v sobě. Nikdy nečetl motivační knížky. Nikdy nebyl na žádným workshopu „Najdi smysl života“. A přesto – nebo právě proto – byl jedinej dospělej, co se nehroutil z toho, že věci nejdou podle plánu.

Byl svůj. A byl v pohodě s tím, že věci prostě jsou. Ne dobře, ne špatně. Jen tak.

Nechal mě chvíli věřit, že i když všechno stojí za hovno, pořád se dá sedět u ohně, koukat do plamenů a řvát do noci, že „duní kláda korytem“, jako by na ničem jiným nezáleželo.

Taky uměl rozesmát babičku – a to byl výkon. Babička byla žena hluboce věřící a hluboce zaměřená na pletí záhonů. Věnovala se Bohu a motyce v naprostý rovnováze. Když přijel na rodinnou oslavu do Předmostí Zdeněk a zahrál „Když strýček Jack se narodil, to bylo slávy, pan starosta gratuloval, bučely krávy…“, babička schovala motyku i Bibli a vytáhla slivovici.

A to je moment, kterej ti zůstane.

V patnácti se mi všechno zdálo ještě možný.