Tadej Pogačar tráví spoustu času na nejvyšším ze stupňů vítězů. Během profesionální kariéry dosud zaznamenal více než 100 výher a žlutý trikot lídra Tour de France oblékal ve více než 50 etapách.

TADEJ POGAČAR: UNSTOPPABLE

Andy McGrath

Copyright © Andy McGrath, 2026

This translation of Tadej Pogačar: Unstoppable is published by arrangement

with Bloomsbury Publishing Plc.

Translation © Manfred Strnad, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1128-2

Pogačarův mimořádný úspěch pomohl týmu UAE Emirates – XGR vyšvihnout se z průměru až do čela žebříčku profesionálních týmů kategorie World Tour.

Z vítězství se rodí úsměvy. Pogačar oslavuje prvenství v časovce v Peyragudes v rámci Tour de France 2025, které ho významně posunulo ke čtvrtému triumfu v nejslavnějším cyklistickém závodě.

Všichni milují Pogiho: cyklističtí fanoušci s napětím očekávají okamžik, kdy se kolem nich před jednou z etap Tour de France 2024 mihne jeden z nejpopulárnějších závodníků.

Poznámka autora

„Tak dobrý start jsem nečekal,“ řekl Tadej Pogačar s úsměvem. Plachý, skromný mladík oblečený do týmové soupravy si se mnou povídal ve sluncem zalitém zákulisí závodu Volta ao Algarve (Kolem Algarve) 2019, jen několik dní po svém prvním profesionálním vítězství.

Upřímně řečeno, naše první setkání mě nijak zvlášť nezaujalo a ze závodu jsem neodjížděl s přesvědčením, že se tenhle mladík stane světovou špičkou. Sice měl talent, ale byl jen jedním z mnoha zázračných dětí v nabitém poli World Tour objevujících se na špici výsledkové listiny. Tehdy jsem si myslel, že se nejspíš ztratí v davu a několik měsíců o něm neuslyšíme.

Ukázalo se však, že není jako ostatní. S Pogačarem zavál do profesionální cyklistiky čerstvý vítr a už pět let představuje její dominantní sílu. V moderním sportu se závodníci obvykle specializují – v cyklistice se profilují jako sprinteři, puncheurs – klasikáři, vrchaři, etapoví jezdci, časovkáři nebo takzvaní baroudeurs, kteří často útočí a libují si v dlouhých samostatných únicích.

Ne tak Pogačar: prosazuje se v různých silničářských sférách, vyzývá na souboj všechny soupeře a zdá se, že se každou sezonou zlepšuje.

Se čtyřmi triumfy na Tour de France, dvěma světovými tituly, úspěchem na Giro d’Italia a 10 vítěznými monumenty, což je pětice nejprestižnějších jednorázových závodů, a také s více než 100 prvenstvími (k říjnu 2026, pozn. red.), jichž dosáhl do svých sedmadvaceti let, stěží zabráníte srovnání s velkým Eddym Merckxem. Nejspíš s ním bude poměřován vždy.

Pogačar je však mnohem víc než jen bořitel úctyhodných statistik a výsledků. V této knize chci vykreslit ucelený portrét šampiona a zmapovat jeho cestu od prvního svezení na jednokolce po úzkých cestách slovinského regionu Komenda až po období, kdy se z něho postupně stával úchvatný a perfekcionistický cyklista.

Jeho styl šlapání do pedálů vypadá snadně, jako by se na kole bez námahy vznášel, proto se ve zpětném pohledu jeho vzestup jeví jako nevyhnutelný. Nenechte se však mýlit, nebylo to zdaleka tak jednoduché.

Zkoumám všechny prvky, které vedly ke stvoření tohoto jedinečného sportovce: tréninky doma ve Slovinsku, které formovaly jeho charakter; lekce taktiky, jež průběžně zvládal; závody, ve kterých předefinoval cyklistiku; překážky, které překonal; a složky mysli i těla, díky nimž je tak produktivní.

Cestoval jsem po Evropě i Spojených arabských emirátech a uskutečnil jsem asi 50 rozhovorů s lidmi, kteří byli a jsou součástí Pogačarova života: vyzpovídal jsem jeho přátele, současné i bývalé spolujezdce, soupeře, sportovní ředitele, mentory, trenéry, biomechaniky, fanoušky i mechaniky, dokonce jeho učitele ve škole a také své kolegy novináře.

V mé předchozí práci redaktora časopisu Rouleur jsem se s ústřední postavou současné cyklistiky setkal mnohokrát, což mi v psaní této knihy poskytlo jistou výhodu. Dovolte mi poděkovat svým bývalým zaměstnavatelům, protože právě díky nim jsem v roce 2021 mohl udělat rozhovor s Pogačarem a také vyzpovídat jeho rodiče Mirka a Marjetu i jeho agenta Alexe Careru a manažera týmu Allana Peipera. Některé citáty v úvodních kapitolách knihy pocházejí z tohoto projektu.

Děkuju také také GCN+. V roce 2023 jsem odcestoval do Slovinska, abych pro ně natočil dokument o vzestupu slovinské cyklistiky. Tehdy jsem znovu hovořil s rodiči Pogačara a několika dalšími klíčovými osobnostmi, které mi pomohly s důležitými informacemi ze zákulisí. Tento dokument bohužel nikdy nespatřil světlo světa, protože kanál GCN+ skončil.

Stroj na vítězství: štíhlá silueta v nepřehlédnutelném zeleném dresu reprezentace Slovinska. Na světovém šampionátu 2025 ve Rwandě předvedl Pogačar jeden ze svých fenomenálních sólových úniků a získal titul mistra světa.

Vypětí: Tadej Pogačar po vyhraném sprintu v 17. etapě Tour de France 2021 s cílem na vrcholu pyrenejského průsmyku Col de Portet.

Pogačar a lidé z jeho nejbližšího okolí odmítli poskytnout rozhovor pro účely této knihy, ale jeho hlas v ní zaznívá, neboť jsem využil našich setkání v průběhu let, stejně jako jsem čerpal z jeho nesčetných tiskových konferencí a mediálních prezentací.

S rostoucí popularitou nabyl Pogačar na sebevědomí a rovněž otevřenosti, přičemž si zachoval stejnou skromnost a lásku k velkolepým závodům. Stále je to ten stejný a soupeřům hrůzu nahánějící „Kanibal“, jakým býval nejen Merckx, ale třeba také „Jezevec“ Hinault. Cyklistika pro něj zůstává jen hrou, i když takovou, ve které vyhrává mnohem častěji než jeho vrstevníci.

Všechno naplno začalo na Kolem Algarve, ale kdo ví, kde a kdy to skončí? Kniha, již držíte v rukou, je bezpochyby první z mnoha, které o tomto výjimečném šampionovi ještě budou napsány.

Andy McGrath

Říjen 2025

Většina debutantů přistupuje k Tour de France obezřetně, učí se a objevují, jak těžký je tenhle třítýdenní závod. Jenže Tadej Pogačar není jako většina debutantů…

1

LOUPEŽ

Lure, Tour de France 2020, 20. etapa

Tadej Pogačar měl z týmového autobusu dobrý výhled na vedle stojící kamion, kde měli mechanici týmu UAE Emirates plné ruce práce. Všiml si, že pro poslední etapu v Paříži dolaďují jeho Colnago v bílém zbarvení pro nejlepšího mladého jezdce. „Proč? Protože mi nevěří?“ zeptal se svého týmového manažera s úsměvem, napůl vážně, napůl žertem. Význam jeho slov byl jasný: myslel si to, co mnozí ne – vítězství na Tour de France bylo stále ve hře.

Joxean Fernández, holohlavý Španěl, energický muž, známý ve sportovním světě jako Matxin, ho uklidnil: „Žádné obavy!“ Vytáhl telefon a ukázal mu fotografii žlutého rámu Colnago, nastříkaného v parádní barvě Tour – jaune, stejné, jakou nosí lídr závodu, aby mu dokázal, že mají na vyvrcholení Tour de France stejný názor.

Z mnoha důvodů neměl mít Tadej Pogačar na prvenství v Tour 2020 nárok. Do závodu vstoupil jako jedenadvacetiletý nováček, přičemž za posledních 40 roků se takový kousek podařil pouze Laurentu Fignonovi v roce 1983. Vyhrát Tour de France na první pokus je podobná výzva jako získat univerzitní diplom za jeden rok studia. Navíc s vyznamenáním!

Tadej si odbyl premiéru v třítýdenním závodě Grand Tour teprve o 12 měsíců dříve, když skončil třetí na Vuelta a España 2019. Tour je však fyzicky a zejména psychicky ještě náročnějším soustem. Rytmus závodu je odlišný od ostatních klání, boj o pozice ještě intenzivnější a v každé etapě začíná dříve – za účasti nejlepších jezdců světa, kteří se soustředí na vítězství v etapě nebo umístění v první desítce. K tomu přistupuje zvýšený tlak stovek médií, která denně sledují zisky jezdců, jejich ztráty a všechna dramata, která Tour de France přináší.

Pogačar to zjistil v 7. etapě, kdy kvůli bočnímu větru ztratil na své největší soupeře 81 sekund. Po defektu zůstal vzadu a přišel o pozici mezi nejlepšími. V tu chvíli to bylo považováno za typickou erreur de jeunesse, jak říkají Francouzi – chybu mládí.

Pogačar se však v průběhu své první Tour rychle učil a výzvě se postavil. Mezi hvězdy závodu se zařadil, už když si ve dvou etapách dospurtoval pro vítězství. Před předposlední etapou figuroval na průběžném druhém místě a na vedoucího favorizovaného Primože Rogliče ztrácel 57 sekund. A jistě, v závěrečném víkendu Tour se v minulosti občas podařilo podobnou ztrátu smazat. Ve 21. století však pouze jednou a i předtím k tomu mezi tak vyrovnanými soupeři docházelo jen výjimečně.

O vítězi se mělo rozhodnout mezi dvěma Slovinci. Daleko na východě Francie na idylickém, bukovým lesem porostlém okraji pohoří Vogézy. Pro 20. etapu zvolili pořadatelé časovku na 36,2 kilometrů s překvapením na závěr v podobě strmého, nepravidelného šestikilometrového stoupání na La Planche des Belles Filles, tedy na Planinu krásných dívek. Několik úseků silnice tam má dvouciferné sklony!

Poslední stoupání celé Tour a Tadej Pogačar se chystal dát do něj všechno. Při debutu představovalo druhé místo, které před časovkou bezpečně držel, vlastně snový výsledek. Tadej však měl šanci na splnění ještě většího snu.

…

Manažeři týmu UAE Emirates uvažovali před startem Tour realisticky. Za úspěch by považovali umístění Pogačara v první pětce. Sestava UAE Team Emirates byla slabší, než je v současnosti, a postrádala palebnou sílu hvězdných konkurenčních formací Jumbo–Visma a Ineos Grenadiers. Tadej navíc přišel o očekávanou týmovou podporu jezdců v Alpách a Pyrenejích, kde se závod každoročně rozhoduje.

Ztratili předpokládaného druhého lídra týmu Fabia Arua, který závod v polovině vzdal. Jeho italský kolega Davide Formolo se také musel rozloučit poté, co si při pádu v 10. etapě zlomil klíční kost. Klíčový pomocník David de la Cruz bojoval se zlomeninou křížové kosti, kterou utrpěl v úvodní etapě, zatímco kapitán týmu Marco Marcato trpěl infekcí močového měchýře. Jedním z mála, kdo mohl Pogačarovi nabídnout pomoc bez omezení, byl Jan Polanc. V týmu v takové situaci pochopitelně vládla atmosféra „hašení problémů s nožem na krku“.

Před rozhodujícím posledním týdnem závodu vyzval sportovní ředitel týmu Allan Peiper svůj zredukovaný tým, aby se nespokojil s druhým místem a bojoval o vítězství. Při motivačním rozhovoru s Pogačarem a jeho pěti zbývajícími stájovými kolegy použil jako příklad Giro d’Italia 2012, kdy jeho tým Garmin–Sharp rozhodně nepatřil k favoritům. Z nevyrovnané sestavy plné v podstatě outsiderů se v průběhu závodu profiloval do role lídra vytáhlý Kanaďan Ryder Hesjedal. V poslední etapě – časovce – vybojoval památné celkové vítězství a předstihl Joaquima Rodrígueze, který Giru dlouho dominoval, o pouhých 16 sekund.

V případě Pogačara se však naděje na celkový triumf zdála být o dost menší. Hesjedal byl lepší časovkář než Rodríguez, zatímco Roglič a Pogačar byli v té době velmi vyrovnaní. Ve skutečnosti vedoucí závodník Tour o rok dříve Pogačara pohodlně porazil v jejich jediném předchozím přímém souboji v Grand Tour – na Vueltě 2019.

Rogličův tým Jumbo–Visma vzal Tour de France útokem a potlačil všechny snahy soupeřů. V průběhu tří týdnů předvedl působivou dominanci. Oslabený tým UAE Emirates neměl sílu na velký odpor a nechal nizozemskou stáj převzít kontrolu nad závodem.

Málokdo věřil, že Pogačar dokáže ztrátu smazat. Během celé Tour se mu podařilo Rogliče předstihnout naposledy v 8. etapě, tedy téměř o dva týdny dříve.

Tři dny před časovkou starší ze Slovinců získal na debutanta 17 sekund na Col de la Loze, v nejvyšším bodě závodu. Když se Pogačar pokusil Rogliče zlomit a v průběžném pořadí se na něho dotáhnout, byl to on, kdo v závěrečných okamžicích etapy sledoval, jak mu maillot jaune, žlutý trikot mizí v dálce.

Pro morálku mladého jezdce to byla rána! Potvrdilo se to, co se už nějakou dobu rýsovalo: Roglič se jevil jako nejsilnější jezdec s nejsilnějším týmem – přece jasný a zasloužený vítěz Tour de France 2020! „Před časovkou jsem to už měl v hlavě uzavřené,“ řekl pak Pogačar pro L’Équipe. „Mířil jsem za druhým místem a byl jsem s ním spokojený stejně jako s dresem pro nejlepšího mladého jezdce.“

Rogličovi stačilo zajet solidní časovku. Prohrát Tour mohl snad jen díky mimořádnému výkonu soupeře.

…

UAE Team Emirates měl k dispozici tajnou zbraň: pečlivou přípravu. „Vím, že každý tým si dopředu projel trať časovky na Planině krásných dívek, ale nikdo ji neprozkoumal tak jako my,“ říká tehdejší asistent sportovního ředitele stáje John Wakefield.

Bylo to hlavně zásluhou jednoho z Pogačarových mentorů v týmu, Allana Peipera. Někdejší profesionální závodník 80. a počátku 90. let měl za sebou těžký životní start, když jako teenager opustil Austrálii a násilnického otce alkoholika a přestěhoval se do Belgie. V roli sportovního ředitele spojoval velké znalosti, vášeň a empatii s přímou komunikací.

Jeho přítomnost u finále Tour de France byla ještě překvapivější než přítomnost Pogačara: několik měsíců předtím jej oslabila rakovina prostaty, částečně ztratil zrak a sotva chodil. Po remisi se Peiperovi vidění vrátilo, nabyl na síle a rozhodl se, že končí s kompromisy. Za svůj život viděl jen málo takových talentů, jakým byl mladý zázračný Slovinec.

Dva dny poté, co Belgie znovu otevřela své hranice po uvolnění četných omezení souvisejících s covidem-19, 17. června 2020, nasedl Peiper do auta a vydal se 450 kilometrů na jih od svého domova v Geraardsbergenu do francouzského města Lure. Start rozhodující časovky v předposlední den Tour se měl odehrát na silnici nedaleko domova temperamentního francouzského závodníka Thibauta Pinota.

O úspěchu v časovce rozhoduje čistý ryzí výkon, je to v podstatě jednoduché. Závodníci celkové klasifikace startují v dvouminutových intervalech a bojují proti stopkám. A samozřejmě také se svým stupňujícím se vyčerpáním. Počasí se během několika hodin závodu sice může změnit, ale proměnných je v časovce výrazně méně, rozhodně ne tolik jako v klasických etapách, kde 145 jezdců pohromadě na úzké silnici zápasí o každý centimetr – útočí nebo se vezou v háku, znenadání brzdí nebo nečekaně nastupují. Úspěch v jízdě proti chronometru vyžaduje mimořádné soustředění, správné tempo a špičkovou práci s aerodynamikou.

Peiperův úkol zněl jasně – prozkoumat trasu tak pečlivě jako preparát pod mikroskopem v laboratoři. Trať projel nejprve v dešti autem, druhý den ráno ji absolvoval na kole, a než zkompletoval všechny údaje, pro jistotu ji projel znovu odpoledne. Hned si uvědomil, že v průběhu jízdy bude nezbytná výměna kola – přechod z aerodynamického časovkářského speciálu na lehčí silniční kolo v místě, kde stoupání na Planinu krásných dívek jezdce významně zpomaluje – a tohle kolo bude potřebovat neobvyklé převody pro měnící se sklon stoupání.

Nakonec zvítězila zadní kazeta „14–29“, která se běžně používá v juniorských závodech. Většina kazet má ve střední části a nahoře skoky o dva zuby, ale tahle od Campagnola měla uprostřed mezi 18 a 25 zuby rozdíly pouze po jednom zubu, což umožnilo Pogačarovi plynulejší jízdu v nižších rychlostech do kopce. Tohle nastavení převodů tvořilo důležitou součást budoucího úspěchu.

O měsíc později, 16. a 17. července, si Tadej Pogačar a jeho dánský týmový kolega Mikkel Bjerg třikrát projeli stejné venkovské silnice v Haute-Saône, jako to před nimi učinil Peiper. Testovali pneumatiky, kola, převody a vybavení. Slovinec si nechal poradit od trojnásobného mistra světa v časovce do 23 let Bjerga a v rovinaté pasáži zadal mechanikům osadit časovkářský speciál jediným převodníkem s 58 zuby. Kolo se tím odlehčilo a získalo na aerodynamice. Ve snaze zjistit optimální místo pro výměnu kol bez ztráty rychlosti strávil Bjerg celý jeden trénink jízdou tam a zpět – výměnu kol otestoval šestkrát a vysledoval, kde časovkářský speciál přirozeně ztrácí hybnost kvůli sklonu kopce. Společně našli bod zlomu, kde se silnice zvedala do devíti procent, krátce po odbočce ze silnice D16, u dopravní značky vítající návštěvníky na Planině krásných dívek.

S Pogačarem opakovaně nacvičovali výměnu kola. „Zkoušeli jsme to asi třináctkrát,“ vzpomíná Wakefield a popisuje úlohy mechanika a sportovního ředitele v týmovém voze. „Co je rychlejší? Když vystoupí z auta jeden, nebo oba? Kterými dveřmi má vystoupit mechanik? Co uděláme s druhým kolem? Posadí Tadej speciál na auto, nebo ho položí na zem? Bylo to velmi detailní.“ Mechanik týmu Vasile Morari se dokonce jednou zranil, když se mu nepodařilo odstrčit Pogačara s úplně nataženou rukou.

Vyzkoušeli také kombinézu, kola, pneumatiky, jejich tlak a časovkářskou přilbu pro závod, přičemž Pogačar naháněl Bjerga. Není divu, že Pogačar mohl konstatovat, že znal každou zatáčku tratě, každý výmol a přesně věděl, kde zrychlit.

Poslední úpravy nastaly v předvečer samotné rozhodující etapy. Pogačar požádal Wakefielda, aby vypracoval dokument z červencové rekognoskace terénu, který by mu ukázal jeho čas na trati a odhadl jeho rychlost na prvních několika stovkách metrů vzhledem k tomu, že je v Lure nemohl v silničním provozu projet závodním tempem.

Chtěl vědět, kde by se dalo jet ještě rychleji. Ve hře se objevilo jedno kalkulované riziko, které se nakonec rozhodl podstoupit: závodit v posledním stoupání bez měřiče výkonu. Každý ušetřený gram mohl znamenat o milisekundy rychlejší čas! Wakefield šel za vedením týmu a řekl jim, že sponzorské smlouvě učiní zadost tím, že na řídítka nalepí logo značky měřičů výkonu Stages.

S vítězstvím na Tour stále v dosahu se dostavily obavy: tento risk by znamenal jízdu do kopce podle pocitu, bez přístroje poskytujícího data v reálném čase, která by jezdci pomohla držet plánovaný výkon ve wattech. Vedení týmu váhalo. Wakefield však byl přesvědčený, že to vyjde. „Pamatuju si, jak jsem řekl: ‚Zatím jsem nic nepodělal a neposeru to ani teď. Věřte mi, že všechno, co jsme vymysleli, bude fungovat.‘ Takhle jsem jim to naservíroval,“ vzpomíná Wakefield.

Téhož večera – jak později o víkendu Pogačar vyprávěl Tuttosportu – mu jeho agent Alex Carera poslal zprávu: „Nikdy se nevzdávej, dokud nedojedeš do Paříže.“ Odpověď byla jednoslovná: „Nikdy.“

Díky důkladné přípravě neměl Pogačar v den závodu v hlavě žádné otázky, žádnou nerozhodnost k řešení. Mohl se s klidnou myslí soustředit na úkol, který ho čekal. Nejprve se pořádně vyspat až do deseti, než vyrazí na lehkou vyjížďku. Naproti tomu jeho rival Primož Roglič toho rána projížděl trať a vynaložil tak drahocennou duševní i fyzickou energii.

„Dalo mu to výhodu. To mi bylo jasné hned,“ postěžoval si Roglič později v rozhovoru pro L’Équipe. „Vyjet na trať toho rána byla chyba. Byl jsem příliš nadšený, šlapal jsem příliš silně, jel jsem příliš rychle. Měl jsem jet mnohem uvolněněji.“ Odpoledne do závodu navíc nastoupil s novou časovkářskou helmou, kterou dosud nenosil.

Venkovská oblast zrovna neoplývala možnostmi ubytování. UAE Team Emirates zajistil pro Pogačara pokoj v Hostellerie des Sources, čtyři kilometry od startovního města Lure. K obědu měl rýži, omeletu a jogurt, sledoval v televizi 24 hodin Le Mans a jízdu prvních několika závodníků časovky a krátce si zdříml.

V týmovém autobusu po cestě, hodinu před svým startem časovky, která měla rozhodnout o vítězi nejprestižnějšího cyklistického závodu, nahlas zpíval a tančil, aby si dodal ještě více energie. Tlak? Jaký tlak?

Jeho týmový kolega David de la Cruz se po absolvování své jízdy vrátil do autobusu v dobré náladě. Zajel druhý nejrychlejší čas dne. „Časovka byla super těžká. Snažil jsem se mu dát pár rad, jak jsem časovku viděl ze svého pohledu, ale on je ani nepotřeboval,“ vzpomíná Španěl. „Rozcvičoval se opravdu uvolněně, ptal se mě jen, jak se mi jelo, ale nechtěl žádné informace. Bylo vidět, jak je opravdu přesvědčený, že bude mít dobrý den.“

Po rozjetí v ležérních slunečních brýlích, s nasazenými sluchátky Beats a kombinézou slovinského národního šampiona staženou do pasu přišel Pogačar k Rogličovi. Ťukli si pěstmi – projev vzájemného respektu a uznání před nadcházejícím duelem.

Mnozí si mysleli, že závod už je rozhodnutý. Na vrcholu Planiny krásných dívek několik novinářů zpovídalo Uroše Gramce, zkušeného sportovního žurnalistu slovinského deníku Večer, a snažili se zjistit co nejvíce o Rogličovi – připravovali si články před jeho očekávaným vítězstvím.

O celkovém vítězi závodů Grand Tour se rozhoduje pomalu a dlouho, ale v posledním víkendu je forma závodníků, celkové pořadí a psychologická převaha už dobře známá. Výsledky závěrečných dvou etap spíše potvrzují všechno to, co se již na dlouhé trase Tour odehrálo, a vítěz má obvykle bezpečný náskok. Tak tomu ostatně bylo i u všech následujících vítězství Pogačara na Grand Tour. Občas však, jako onoho 19. září 2020, atmosféru závodu prostoupí nejistota a napětí jako v detektivkách Agathy Christie a logika sportu je převrácena naruby.

Pogačar sjel ze startovní rampy v 17.12 místního času, dvě minuty před svým starším soupeřem a krajanem. Rychle zaujal aerodynamickou pozici, hledí na helmě Met mu zakrývalo oči; soustředil se na svůj rytmus a silnici před sebou. Na rovném, 14 kilometrů dlouhém úseku do prvního měření času získal na Rogliče 13 sekund náskoku. Jeho ramena pracovala o něco více než u jeho soupeře, ale jel o trochu rychleji.

Naopak vedoucí závodník průběžného pořadí vypadal nervózně, a dokonce odstartoval o zlomek sekundy pomaleji než jeho soupeř. Na startovní rampě v Lure protáčel pedály dozadu, zrovna když zazněl poslední signál k odstartování.

Znalci rychle získali pocit, že Pogačar opustil svou komfortní zónu. Nepochybně ve snaze vyvinout na Rogliče tlak a narušit jeho soustředění a závodní plán. Dokonce i Pogačarovi stájoví kolegové, kteří sledovali závod v týmovém autobusu, se ptali, jestli takové tempo vydrží. Zvadne? „Ale nestalo se. Jen na soupeře získával další a další čas. Všichni v autobusu byli naprosto v šoku,“ vybavuje si de la Cruz.

Pogačar měl navíc motivaci v podobě Miguela Ángela Lópeze, třetího muže průběžného pořadí, kterého mohl dohnat, a 18 kilometrů před cílem lídra Astany předstihl. V tu chvíli na něho získal celé dvě minuty. Věděl, že jede rychle. Zatraceně rychle! (Ke sportovnímu dramatu dne plného zvratů přispěl i sám kolumbijský závodník, který podal katastrofální výkon a nakonec ztratil na Pogačara více než šest minut. Z umístění na pódiu se propadl až na šesté místo celkového pořadí.)

Na třicetikilometrovém rovinatém úseku najel Pogačar na Rogliče 36 sekund. V průběžném pořadí stále ztrácel přes 20 sekund. Závod vrcholil šestikilometrovým stoupáním na Planinu krásných dívek. Postupná ztráta času byla překvapivá, ale Roglič stále ještě nemusel panikařit. Dalo se očekávat, že zkušený Slovinec, který vozil žlutý dres již řadu dní, na rovině šetřil síly a teprve teď to rozbalí.

V této situaci se výměna kola ukázala ještě důležitější než před startem. O vítězi Tour de France mohla rozhodnout každá získaná nebo ztracená sekunda. Organizátoři Tour z Amaury Sports Organisation (ASO) umístili na trať několik set metrů dlouhé kovové bariéry s reklamními plakáty, které se nacházely na metě 30,4 km od startu – 5,7 km před cílem. V tomto místě měnil kolo Pogačar. Když zpomalil, dveře vozu týmu UAE Emirates byly již otevřené a mechanik Vasile Morari vyběhl ven. Podle plánu a po předchozím nácviku Slovinec opřel kolo o pravý přední blatník vozu a nasedl na nový stroj. Běžící mechanik ho postrčil a za sedm sekund bylo hotovo! Pogačar se napil z připraveného bidonu. V této časovce naposledy. Láhev odhodil, jako když rytíř odhazuje rukavici. Každý gram se počítá…

Roglič vyměnil kolo o celých 500 metrů výše. Jeho directeur sportif, sportovní ředitel, musel vystrčit ruku z okna týmového vozu, aby udělal místo mezi fanoušky. Vypadalo to uspěchaně a Roglič se několik sekund snažil zaklapnout tretru do pedálu, čímž se jeho náskok dál zmenšoval. Pět kilometrů před cílem Pogačar snížil Rogličovo virtuální vedení v Tour de France z 57 na 20 sekund. O dalších 500 metrů blíž k cíli to bylo už pouhých 10 sekund.

A přitom se Pogačar teprve rozjížděl! Jak se sklon v serpentinách vedoucích na Planinu krásných dívek měnil z prudkého na mírnější, Pogačar se cítil lehce, svobodně, jako by se vznášel. Nějakým způsobem dokázal udržet brutální tempo. O jeho vůli vyhrát vypovídala řeč těla: vstal ze sedla, aby v prudším úseku nabral větší rychlost, adrenalin mu proudil v žilách a navzdory námaze šlapal do pedálů snadno a plynule. Po téměř třech týdnech závodění se Tour de France rozhodovala v souboji jeden na jednoho na posledním kopci.

Roglič naproti tomu zvolil ve stoupání vysokou kadenci. Jeho jízda však působila trhaně. Ztratil rytmus. Jak se snažil zrychlit, netypicky pro svůj styl jízdy vstal ze sedla. A stále ztrácel čas.

Televizní grafika France Télévisions ukazovala, jak Rogličovo vedení na rovině pomalu mizí, sekundy jako zrnka písku zvolna padaly do nenávratna. Teď ve stoupání to vypadalo, jako by se přesýpací hodiny šmahem vyprázdnily.

Chvíli poté, co dosud vedoucí závodník Tour projel pod bannerem značícím čtyři kilometry do cíle, grafika ukazující Rogličův náskok změnila barvu ze zelené na červenou. Pogačar nyní virtuálně vedl Tour de France, ale ještě o tom nevěděl.

Vysílačku přes křik davu ve stoupání sotva slyšel. Pak přece jenom něco zaslechl. Ze sluchátka se dozvěděl, že má čtyřsekundový náskok. Myslel si, že se to týká vítězství v etapě, ale Allan Peiper měl na mysli celý závod!

GPS časomíra zobrazovala údaje v televizi nepravidelně, což ještě přispívalo k napětí a zmatku. V jednu chvíli ukazovala, že Roglič vede závod o osm sekund, než se údaj změnil na nulu. O několik minut později se zbláznila a přepínala mezi ztrátou Rogliče 16 sekund a pouhými čtyřmi sekundami. Pogačarovi rodiče si zpočátku mysleli, že časomíra neukazuje reálný stav – podobně jako mnoho jeho kolegů, kteří závod sledovali. Jak to bylo vůbec možné?

Planina krásných dívek si své nejhorší úseky schovává na konec. Dav diváků namačkaný ve třech řadách úplně šílel. Přísná omezení pro fanoušky kvůli covidu se v tento horký zářijový den zdála být zapomenuta – budoucí šampion se zvedl ze sedla, aby zdolal poslední úsek časovky s brutálním sklonem 20 procent.

Stoupání je tak prudké, že se jezdci do jeho posledních metrů objevují, jako by se zničehonic vynořili z prázdna. Pogačarova tvář vypadala svěže, přesto vyčerpání zbarvilo jeho tvář doběla, až ladila s jeho dresem. Kolo hodil na cílovou čáru s rutinou zkušeného sprintera.

Roglič předjel pomalého Miguela Ángela Lópeze a jeden fanoušek ho dokonce postrčil, ale nic ho nedokázalo pohánět dostatečně rychle, aby zastavil časový propad. Když se blížil k posledním 250 metrům, jeho ztráta na Pogačara přesáhla 57 sekund. Jeho porážka byla oficiálně zpečetěna. V tváři připomínal pronásledovaného štvance – prázdný výraz se odrážel i ve tvářích jeho spolubojovníků, kteří sledovali jízdu svého lídra v cíli. Formu ztratil v mnoha ohledech: jeho průkopnická helma Lazer mu nepasovala, na hlavě seděla nakřivo a při šlapání do cíle měl lokty vytočené ven. Kdybyste chtěli být jízliví, řekli byste, že vypadal spíše jako amatérský cyklista na nějaké akci pro hobíky než jako lídr Tour de France.

O vítězi rozhodlo závěrečných šest kilometrů na Planině krásných dívek. Pogačar zdolal stoupání za 16 minut a 10 sekund, Roglič za 17 minut a 30 sekund – o minutu a 20 sekund pomaleji, přičemž byl v kopci pouze jedenáctým nejrychlejším závodníkem toho dne. Jenom čtyři jezdci se vešli do minuty ztráty od Pogačarova času ve stoupání. Soupeře zkrátka rozdrtil. Vítězstvím v etapě a posunem do čela závodu si Pogačar zajistil také vítězství v klasifikaci krále hor a pochopitelně i mladých jezdců.

Srovnání s vítězstvím Grega LeMonda o osm sekund nad Laurentem Fignonem v roce 1989 se v reportážích jen hrnula. Vedle nejtěsnějšího vítězného rozdílu v historii závodu však šlo o ještě drtivější výsledek: před etapou Pogačar ztrácel 57 sekund, ale vyšel z ní s náskokem 59 sekund. Mnoho lidí, zejména ve Slovinsku, si bude pamatovat, kde byli, když Pogačar poprvé vyhrál Tour a Roglič svou jedinečnou šanci navždy propásl. Byl to sport v té nejneočekávanější, nejnapínavější a nejkrutější podobě.

Vteřiny poté, co Roglič protnul cílovou čáru a stále lapal po dechu, si Pogačar nevěřícně zakryl obličej holýma rukama. „Vyhrál jsi Tour!“ vykřikl někdo vedle něj, zatímco ho objímali masér Michele del Gallo, tiskový mluvčí Luke Maguire a týmový lékař Adriano Rotunno.

Allan Peiper, který seděl v týmovém voze doprovázejícím Tadeje, se rozplakal, když si uvědomil, co dokázali; Pogačarův prošedivělý australský mentor to později označil za nejlepší okamžik svého života. Slzy v očích měl také Matxin. Za ním na zadním sedadle vozu seděl Pogačarův slovinský mentor Andrej Hauptman, který Tadeje zná už od jeho 11 let. Také se mu chtělo brečet radostí, ale nešlo to – ochromil ho šok.

Žádné Pogačarovo vítězství předtím ani poté nebylo přijato s takovým údivem. Obdoby rovněž neměl adrenalinový příval ze strany samotného šampiona, jeho širšího týmu a celého cyklistického světa. O několik let později jsou jeho vítězství očekávaná a obvykle jich dosahuje „pohodlně“ – po dlouhých útocích v jednodenních kláních nebo po týdnech dominance v těch etapových; bezprostředně po závodě většinou slýcháme v rozhovorech jeho hlas kontrolovaný a monotónní. Tenkrát Pogačarův hlas kolísal emocemi a on stále kroutil nevěřícně hlavou: „Nevím. Myslím, že sním. Opravdu nevím, co říct. Neuvěřitelné. Hlava mi asi exploduje.“

Polovinu svého dosavadního života v sobě Pogačar choval sen o Tour de France. Teď mu bylo jednadvacet, vyhrál rozhodující etapu a bylo téměř jisté, že Tour de France při svém debutu ovládne. Stane se nejmladším šampionem nejslavnějšího závodu od roku 1904. Po dojezdu na Planinu krásných dívek byl Pogačar v šoku a zároveň prožíval vnitřní rozpor. Roglič není jeho protivník, ale krajan a také starší závodník, ke kterému vzhlížel – a kterého nyní porazil. Doyen a mladý nováček, oba zpocení, se krátce objali uprostřed Pogačarova televizního interview po závodě. V hloubi duše znamenalo tohle gesto pro mladého muže celý svět. „Nikdy na ten okamžik nezapomenu. Bylo to, jako by mi dovolil si tu chvíli vychutnat, jako by mi říkal, že jsem se ničím neprovinil,“ prozradil v roce 2021 deníku L’Équipe.

Osud tomu chtěl, že týmové autobusy UAE Team Emirates a Jumbo–Visma stály pod kopcem u startu závodu v Lure zaparkované vedle sebe. Po 3300 kilometrech třítýdenního závodu, před poslední etapou s cílem v Paříži, při které se tradičně neútočí na vedoucího závodníka, měl výsledek 20. etapy emocionální náboj a napětí podobné finále mistrovství světa ve fotbale rozhodovaného v penaltovém rozstřelu, jakkoliv časovka není zdaleka tak nepředvídatelná.

„Byli jsme jako šílení, úplný blázinec,“ vzpomíná John Wakefield na reakci členů týmu UAE Emirates. Zaměstnancům tekly slzy a objímali se; obvykle rezervovaný šéf stáje Mauro Gianetti křičel radostí a máchal rukama ve vzduchu. „Otočil jsem se, abych se vrátil k autu a promluvil si s manželkou, a tým Visma… vypadalo to u nich, jako by se stala vražda. Nikdy na to nezapomenu, takový kontrast! A plně ho chápete. Mohlo to celé dopadnout tak i tak,“ říká Wakefield.

Hlavy v dlaních, čistá agónie. K jejich a Rogličově traumatu se toho dne přidal ještě další pocit ponížení: když odvezli Rogliče do 20 kilometrů vzdáleného tiskového centra v Ronchamp, znovu se ocitl na druhém místě, když jeho auto dorazilo těsně za BMW s Tadejem Pogačarem. Musel počkat, až nový držitel žlutého dresu dokončí svou dlouhou tiskovou konferenci pro více než dvě stovky novinářů.

Mnozí z nich se se stále ještě učili správně vyslovovat příjmení brzy korunovaného šampiona, natož aby chápali změnu dynamiky závodu. Pořádně ostrý vstup mladíka do velkého světa. „Jsem jen kluk ze Slovinska, mám dvě sestry, jednoho bratra a teď nevím, co dál říct. Rád se bavím. Rád si užívám života a malých věcí. Tahle pozornost je pro mě příliš velká,“ řekl Pogačar s mikrofonem v ruce.

Hluboce soucítil se svým poraženým krajanem. „Roglič byl nejlepším jezdcem Tour s opravdu dobrým týmem,“ trval na svém. „Odvedli skutečně fantastickou práci. Závodili skvěle. Mám k němu velký respekt, je to můj dobrý přítel. Je mi ho líto. Chápu jeho ztrátu, protože přišel o žlutý trikot v poslední den. Je to opravdu těžké. Vím, jak se cítí, ale tak to v závodění chodí. Všichni se snažíme vyhrát,“ nechal se slyšet Pogačar.

Měl to být jeden z jeho nejšťastnějších okamžiků poté, co ze sebe shodil břemeno, jaké tíží lovnou zvěř, a změnil se v lovce. Pogačar se však zdržel velkého oslavování triumfu v Tour de France a později přiznal, že toho lituje.

Ačkoli jim výrobce kol Colnago doručil žlutý rám ve čtyři hodiny ráno před závěrečnou etapou do Paříže, ani on, ani tým nebyli na triumfální výsledek připraveni – emocionálně ani prakticky. „Neměli jsme nic, co obvykle doprovází vedoucího jezdce Tour při etapě s cílem na Champs-Élysées, neměli jsme ani žluté ponožky. Na vítězství jsme nebyli vůbec nachystaní,“ vzpomíná Wakefield se smíchem. Říká, že na cestě do cíle v Paříži následujícího dne dostali někteří mechanici a maséři peníze, aby koupili něco žlutého, co by si členové týmu mohli v Paříži obléct u příležitosti oslav.

Nebylo čas rezervovat večírek v luxusní restauraci v Paříži, zejména vzhledem k omezením kvůli covidu kolem francouzského hlavního města. „Nakonec jsme skončili v pizzerii – což bylo docela fajn, ale opravdu hodně neformální,“ prozrazuje David de la Cruz. „Bylo to ale výjimečné, protože to všechno bylo opravdu, opravdu, opravdu nečekané. Obrovské překvapení; a věci, které se dějí nečekaně, jsou pravděpodobně ty nejhezčí v životě.“

Allan Peiper později přirovnal jejich výkon k loupeži. Porazit Jumbo–Visma a Rogliče tímto způsobem bylo podobné jako dát dohromady elitní tým, který naplánuje vloupačku do nedobytné banky tak, že kasařům v poslední chvíli ukradne tašky s penězi.

Samozřejmě tu nešlo o žádný souboj dobra se zlem, jen o dva sympatické slovinské šampiony, pro které byla proti všemu očekávání už jen účast v závodě úspěchem.

Když se Roglič blížil k poslední zatáčce na Planině krásných dívek, Bradley Wiggins, komentátor Eurosportu a vítěz Tour de France z roku 2012, řekl do mikrofonu o Pogačarovi něco podivně prorockého: „Tenhle mladík by se mohl stát nejlepším cyklistou všech dob a překonat i takové velikány, jako je Merckx… za 10, 15 let si uvědomíme, proč se to [dnes] stalo. Myslím, že je to jen začátek cesty velmi výjimečného mladého muže.“

Učenlivý žák: na začátku své kariéry v juniorské kategorii, když mu bylo 16 let, měl Pogačar potíže držet krok se silnějšími a staršími chlapci, ale rychle se zlepšil.

2

KRÁL HOR

1998–2013, dětství

Už za soumraku se mladík ve žlutém dresu osamoceně postavil na pódium ve stínu Vítězného oblouku. Za ním vlála slovinská vlajka s bílou, modrou a červenou horizontální trikolórou, uprostřed s erbem symbolizujícím nejvyšší horu země Triglav.

O chvilku dříve vedle něj na nižším stupni pódia stál Primož Roglič. Mnoho cyklistických fanoušků po celém světě si jistě kladlo otázku, jak je možné, že protagonisté nejprestižnějšího cyklistického závodu pocházejí z evropské země s pouhými dvěma miliony obyvatel. Slovinsko zažívalo vzácný okamžik v globálním světle reflektorů.

„Musíte lidem připomínat, že existujeme. Vždycky předpokládáme, že nikdo neví, kde jsme a kdo jsme. Při setkání s cizinci máme tak trochu povinnost je vzdělávat,“ říká mi učitelka angličtiny Nina Jerončičová u kávy ve sborovně školy Komenda Moste – Pogačarovy alma mater.

Kdyby se Slovinci nesmáli některým mylným představám o své domovině, možná by se rozplakali. Krátce předtím, než Pogačar vyhrál Tour 2020, ho jeden přední francouzský deník omylem označil za Slováka. Pak je tu jedna z nejpopulárnějších automaticky generovaných otázek na Googlu: „Je Slovinsko v Rusku?“

Odpověď: Ne, ani zdaleka! Dopravní značky na okraji hlavního města této středoevropské země, Lublaně, ukazují směr na Itálii na západě, Maďarsko na východě a Chorvatsko na jihu, všechno do dvou hodin jízdy autem. Rakousko na severní hranici země je ještě blíže. Mezi tuctem nejmenších zemí Evropy se na Slovinsko může kvůli jeho větším a starším sousedům snadno zapomínat.

Slovinsko, ležící mezi Balkánem a Jaderským mořem, bylo po staletí strategicky cenným územím střetávajících se království a sbíhajících se světů. Po většinu své historie se Slovinci ocitali pod nadvládou jiných – Římanů, Franků, Habsburků, napoleonské Francie, později Rakouska-Uherska, když jmenujeme alespoň některé –, jejich hranice se posouvaly a byly jim vnucovány cizí hodnoty.

Dvě světové války v nedávné historii přinesly Slovincům další okupace a dokonce rozdělení. Během druhé světové války si tuto malou zemi rozebraly Itálie, Německo a Maďarsko. Po válce se pak Slovinsko stalo jednou ze šesti republik socialistické Jugoslávie.

Malá země mezi giganty. Neustálý boj o přežití! „Myslím, že máme určitě nějaký komplex, protože jsme tak malí a v minulosti jsme byli tolikrát napadeni,“ říká Jerončičová. „Jsme velmi hrdí na to, že jsme nezávislí, skutečně velmi hrdí na svou zemi.“

Nezávislost si nakonec vybojovali po desetidenní válce v roce 1991, kdy Slovinsko utrpělo jen zlomek krveprolití, ztrát na životech, územních sporů nebo hořkých etnických napětí, které panovaly mezi ostatními republikami někdejší Jugoslávie, když se konflikt rozšířil do Bosny a Hercegoviny, Kosova a Chorvatska. „Historie nám dosud nic nedarovala. Museli jsme si všechno vydobýt tvrdou prací. A to je důvod, proč jsme byli schopní udržet svou existenci,“ pronesl první slovinský prezident Milan Kučan ve slavném projevu po získání slovinské nezávislosti v červnu 1991.

Není překvapením, že představa Slovinců jako vytrvalých, trpělivých a pracovitých lidí prostupuje národem podobně jako řeka Sáva celou zemí. V živě vysílaném interview na instagramu, měsíce po svém prvním vítězství na Tour de France, se o národním charakteru zmínil i Pogačar, když padla otázka, jak je možné, že ve Slovinsku vyrůstají tak dobří cyklisté: „Myslím, že to souvisí s naší povahou: narodili jsme se s tvrdohlavostí a vůlí bojovat.“

Za něco málo přes 30 let se Slovinsko rychle asimilovalo do moderní Evropy a jako první z bývalých jugoslávských států získalo plné členství v EU a NATO, což je vzácný postsocialistický úspěch demokracie. Stále se však vynořují různá nedorozumění.

„Pokud řeknete Slovinci, že pochází z východoevropské země, bude to nejspíš považovat za výzvu k rvačce. Tohle neradi slyšíme. Ale myslím, že v sobě máme trochu disciplíny zažité z dob někdejšího Rakouska-Uherska – řád a pracovitost a všechno další určitým způsobem smíchané s duší balkánských lidí. Pracuj tvrdě a bav se ještě intenzivněji,“ směje se Jerončičová.

A druhý den cvič ještě tvrději. Slovinsko je druhým nejaktivnějším národem v Evropě; tato statistika se zakládá na počtu obyvatel, kteří pravidelně cvičí nebo se věnují sportu. Fotbal je sice nejoblíbenější, ale v srdcích lidí mají zvláštní místo lyžování a skoky na lyžích. Slovinci milují zimní sporty. „Pamatuju si, jak můj otec mluvil s několika zahraničními turisty o jednom velmi úspěšném slovinském skokanovi na lyžích a jak byl překvapený, že o něm nikdy neslyšeli,“ říká Jerončičová.

Hory opanují ve Slovinsku téměř každý obzor – jsou to překážky, které je třeba zdolat pěšky, na kole nebo na lyžích. V městech na severozápadě, například v Kranjské Goře, se lidé v létě shlukují, aby se procházeli v půvabném okolí nebo se od hlavy po patu v lycrovém oblečení pokusili zdolat náročné, ale malebné stoupání na Vršič.

…

Tadej Pogačar a jeho rodina pocházejí ze srdce země, z předměstí Komendy, města ležícího 20 kilometrů severně od Lublaně. Pogačarův otec Mirko vyrůstal na farmě západně od města a od čtrnácti tvrdě pracoval na poli. Později se stal vedoucím výroby v továrně na židle Donar, kde dohlížel na výrobní linku a v odpoledních hodinách dál zároveň pomáhal na farmě svého bratra. Jeho obzory se rozšířily daleko za pole v okolí, když sledoval filmy Federica Felliniho a Sergia Leoneho a četl autory jako Steinbecka, Dostojevského a Kafku.

Pogačarova matka, Marjeta Štebeová, žila kousek od Komendy, na její východní straně, v malé vesničce Gora pri Komendi, přičemž gora ve slovinštině znamená „hora“. (Vzhledem k tomu, že Mirko bydlel na druhé straně města v malé vesnici Klanec pri Komendi, přičemž klanec znamená „kopec“, se zdá, že Tadej byl odjakživa zvyklý překonávat strmá stoupání.)

Pogačarovi se usadili v Klanci s 355 obyvateli nedaleko Komendy. Ve skutečnosti jsou tyto dvě lokality prakticky jedno a totéž: drtivá většina místních služeb se nachází v Komendě a dům Pogačarových je pět minut chůze od hlavní ulice, která prochází městem.

Bylo to idylické místo k prožití dětství a dospívání, s výhledem na zalesněné kopce a nedaleká lyžařská střediska Velika Planina a Krvavec. Vzdálenější Kamnicko-Savinjské Alpy – včetně vrcholů Brana, Grintovec, Planjava, Skuta a Ojstrica – se tyčí na obzoru jako ostny na hřbetě draka.

Hned za zadní zahradou Pogačarových, vedle které zurčí potůček, obklopují uzounké venkovské silnice kolem města políčka, statky a kozolce – široké, volně stojící dřevěné seníky, které slouží k uskladnění a sušení posekané trávy pro krmení dobytka.

Komenda má všechno, co malé město potřebuje: poštu, knihovnu, lékaře a lékárnu, vše na hlavní ulici. Když se procházím jednoho lednového rána na svěžím a chladném vzduchu, mraky visí nízko a zakrývají nedaleké hory. Děti ve vlněných zimních čepicích míjejí místní supermarket Spar a vrací se ze školy na oběd. V úhledně upravených zahradách vidím spoustu basketbalových košů – zábava pro děti, které sní o tom, že se stanou dalším Lukou Dončićem – a taky si všímám úhledně vyskládaných, zakrytých hromad dřeva.

Jediný kruhový objezd ve městě, uprostřed nějž roste strom, se proměnil ve svatyni věnovanou Tadeji Pogačarovi a stal se dějištěm oslav jeho vítězství. Vnější okruh tohoto tradičního místa setkávání je natřený žlutě a růžově na počest vyhraných Grand Tour. O několik set metrů dále po silnici, u cedule s názvem města Komenda, vyjadřují slova na billboardu pocity fanoušků. Na duhovém dresu si můžete přečíst nápis svetovni prvak je naš junak – mistr světa je náš hrdina.

Nejslavnějším synem Komendy je třetí potomek Mirka a Marjety. Narodil se 21. září 1998, dva roky po Tilenovi a sedm let po Barbaře. Chodit začal v jedenácti měsících a již v brzkém věku projevoval impozantní motorické schopnosti. Ještě před svými druhými narozeninami si porozuměl s fotbalovým míčem a uměl přesně střílet a skórovat.

Malý Tadej hýřil energií a měl vrozený smysl pro neplechu. Ještě před svými prvními narozeninami dokázal vylézt po strmé a kluzké zahradní skluzavce. Nahoře se vyděsil a sklouzl dolů. Když ho jednoho dne matka posadila na kuchyňskou linku, zvědavě se dotkl vroucího sporáku a popálil si ruku. Výsledek: puchýře na dlani. „Byla to moje chyba, posadila jsem ho na místo, kde na to dosáhl. Ale když se mu ruka zahojila, [znovu] ověřoval, jestli je to ještě horké. Podruhé naštěstí nebylo. Měl v životě trochu štěstí – vlastně hodně štěstí,“ vyprávěla mi Marjeta v roce 2021.

Marjeta měla také potíže s tím, aby si Tadej v autě zapínal bezpečnostní pás. Názorně mu ukázala, co se stane, když to neudělá. V malé rychlosti, sotva 15 km/h, jemně zabrzdila, aby mu ukázala, jaké nebezpečí hrozí.

Jeho starší bratr Tilen byl o něco poslušnější a rozumnější. Pořád si spolu hráli, Tadej byl přitom divoký, ale nikdy zlomyslný, a napodoboval Tilena. K bratrovi vzhlížel. Barbara, jejich starší sestra, občas sehrávala roli učitelky obou chlapců: učila je psát, vedla je ke hrám jako k volejbalu nebo basketbalu a ukazovala jim, jak se jezdí na kolečkových bruslích, kope do fotbalového míče nebo hraje badminton.

Mezi členy rodiny panovala zdravá soutěživost. Když hráli karty, každý chtěl zvítězit – Tadej měl nejraději tarok a taky šachové partie. Jako nejmladší byl ovšem v kognitivní nevýhodě a zvykl si prohrávat.

„Pořád jsme Tadejovi říkali, že v životě nepřijdou jen úspěchy, ale také porážky, a že se vám dějí z nějakého důvodu,“ řekla Marjeta ve slovinské rozhlasové show Sol v Luči. „V naší rodině se už od malička, když jsme hráli stolní hry, naučil snášet porážky a nyní vidíme, že se s neúspěchy vyrovnává docela dobře. Vždycky jsme mu také vštěpovali, že všechno je k něčemu dobré. Musíš se poučit. Nikdy nevíš, z jakého důvodu se ti něco stane. Ale pokaždé si z dané situace můžeš něco vzít.“

Dobrá povaha a pozitivní přístup, které ukazuje o řadu let později, byly u Pogačara patrné už v dětství. „Tadej je velmi laskavý. Veselý, optimistický a trpělivý,“ řekl mi Mirko v roce 2021. Jeho matka s ním někdy sedávala a vychutnávala si klid, kterým na ni působil.

„Když byl malý a cítil, že se v rodině něco děje, snažil se nás rozveselit a dělal klauna. Neměl rád napětí, snažil se ho rozptýlit a takový zůstal,“ řekla mi Marjeta v rozhovoru pro magazín Rouleur. Tadej podle ní začal tancovat nebo zpívat a někdy změnil slova písničky podle svého. Nešlo mu jen o to, aby se zabavil a vyblbnul, ale svým způsobem také rodinu stmeloval.

Rodiče Tadeje se snažili předat svým dětem mnoho tradičních hodnot, které si osvojili během dětství v bývalé Jugoslávii v 70. letech. „Pokoušeli jsme se je vést k upřímnosti a pracovitosti. Vždycky jsme chtěli, aby byli laskaví k ostatním lidem,“ řekla Marjeta magazínu Rouleur. „Chtěli jsme, aby se naše děti věnovaly sportu a staly se součástí nějaké komunity, kde najdou své místo. Vyznáváme filozofii, že pokud je dítě členem určité skupiny a cítí se v ní dobře, nebude mít v dospívání mnoho problémů.

„Když s něčím začali, ať už se sportem, nebo čímkoli jiným, a třeba během roku s tím chtěli přestat, nedovolili jsme jim to,“ dodává Marjeta. „Chtěli jsme, aby dokončili sezonu, dokončili to, co začali. Myslím, že to byla správná filozofie.“

Také se vyhýbali tomu dávat dětem věci hned, jakmile si je přály. „Pokud chtěly hračku, nemohli jsme jim koupit všechno, protože jsme stavěli dům a v té době jsme neměli moc peněz,“ řekla mi Marjeta v roce 2023 pro dokument GCN (Global Cycling Network). „Nemohli jsme jim koupit, co si zamanuly. Ostatně po dvou nebo třech týdnech jsme zjistili, že hračka, po které předtím prahly, je už beztak nezajímá. Věděli jsme, že brzy budou toužit zase po něčem jiném.“

Pogačar věří, že jeho charakter je výsledkem vlivu rodiny a způsobu výchovy. „Mám štěstí, že jsme dobrá rodina,“ řekl Cyclingnews v roce 2021. „Jsem velmi vděčný svým rodičům, bratrovi a sestrám. Díky nim jsem tím, kým jsem.“

Základní hodnoty jeho rodičů, jednoduché v tom nejlepším slova smyslu, se s Tadejovým astronomickým úspěchem téměř nezměnily. Nákup luxusní vily ve slovinském ekvivalentu Beverly Hills nebo pravidelné večeře v michelinských restauracích pro ně nejsou. Stále žijí ve stejném rodinném domě v Klanci.

Pogačarovi nebyli sportovní hvězdy, které by další generaci předávaly své sportovní schopnosti, ale byli vášnivými turisty a často brali své děti s sebou na několikahodinové výlety do okolních kopců. Jak rostly, děti si občas stěžovaly, že je máma s tátou zase tahají na nedělní procházku, ale faktem je, že jim to nesmírně prospělo.

Hřištěm mladého Tadeje se stala příroda. Lezl po stromech a domů se vracel zablácený, unavený a šťastný. V chlapeckém věku byl Pogačar také členem skautů. Jeho první kolo? Otlučené BMX, které mu ve čtyřech letech přenechal jeho bratranec. Náramně se hodilo k provádění skoků na improvizovaných rampách, které stavěl se svým bratrem.

Mladý Tadej také startoval v několika lyžařských a skokanských soutěžích – což je pro každé slovinské dítě žijící v blízkosti hor zcela běžné – a jednou doskočil až na metu 20 metrů. Na akci Občinski Veleslalom v lyžařském středisku Soriška Planina v březnu 2009 se desetiletý Tadej umístil ve své kategorii na druhém místě. Zúčastnil se také několika závodů v orientačním běhu.

V průběhu let dostávali jeho rodiče mnoho dotazů od médií, která hledala hmatatelné známky předčasné vyspělosti nebo nenasytné soutěživosti. Schopnost jejich syna vyhrávat závody musí být založena na pozoruhodné fyziologické kapacitě, která sama o sobě závisí jak na přírodě, tak na tréninku. Nemůžete se stát světovým šampionem v cyklistice, pokud na to nemáte geny, ale v rodině Pogačarových se nevyskytuje žádná zjevná sportovní těžká váha, která by předala Tadejovi podobně výbušnou DNA.

Otcové Marjety a Mirka se věnovali sportu pouze rekreačně – v tehdejší Jugoslávii hráli fotbal na regionální úrovni. Mirkův otec, Tadejův děda, také trénoval gymnastiku, zatímco Marjetini prarodiče byli zemědělci. Možná se jejich skrytý talent zužitkoval hlavně v zemědělské práci.

Pogačarovi občas navštěvovali Mirkova otce a bratra na jejich farmě. Do přípravy krmiva pro krávy, sázení nebo ručního sklízení tun brambor se zapojovala celá rodina. Děti na vlastní kůži poznaly, že je třeba tvrdě pracovat, aby se dosáhlo požadovaného výsledku.

Rodiče jim předávali zodpovědnost, nechtěli jim všechno servírovat na talíři. Doma byly dětem přidělovány domácí práce jako úklid koupelny, mytí nádobí nebo sekání trávníku. Mirko si někdy přál, aby měli farmu, kde by bylo úkolů ještě víc. Ať už při práci, nebo při hře, děti Pogačarových málokdy zahálely.

„Pokud budeme dětem od začátku pomáhat překonávat i ty nejmenší překážky, jak budou schopny zvládat ty těžší a větší, až tady nebudeme? V životě musíme bojovat pořád a znovu a sport nám v tom rozhodně pomáhá,“ napsal Mirko v deníku Delo.

…

K cyklistice se Tadej dostal díky rodinnému příteli a krajanovi z Komendy. V roce 2002, když studoval na sportovní fakultě v Lublani, trénoval Miha Koncilija každý týden volejbal v nové sportovní hale v Komendě, která sousedila se střední školou. Skoro 10 let hrál v týdnu zápasy s týmem, jehož členkou byla i Marjeta. Vzpomíná si, jak malý Tadej sledoval hru z lavičky.

Koncilija začal v roce 1993 závodit za Kolesarsko Društvo Rog (KD Rog), jeden z nejstarších cyklistických klubů ve Slovinsku, který vzešel z cyklistické společnosti Rog, renomovaného výrobce značky kol v Jugoslávii. Slovinský národní juniorský šampion v silniční cyklistice ovšem ukončil závodní kariéru už ve dvaceti, aby se mohl věnovat studiu a stát se učitelem tělocviku.

Do KD Rog se vrátil jako trenér, zpočátku se mu do toho však moc nechtělo. Podle Konciliji je 80 procent platu sportovního trenéra hrazeno vládou, což umožňuje komunitám najímat je za přijatelných podmínek. KD Rog zahrnoval věkové kategorie od 12 let až po skromný profesionální tým, sponzorovaný značkou minerální vody Radenska – s růžovo-modrými dresy. Po většinu své kariéry dohlížel Koncilija na mládežnickou kategorii klubu do 17 let.

Nábor mládeže se klubu dlouho nedařil a cílem Konciliji bylo pochopitelně zlákat více dětí na kola, aby měl k dispozici větší talentovou základnu. Před jeho příchodem probíhalo hledání spíše neformálně, činovníci klubu navštívili pár škol za rok. Koncilija všechno změnil. V rámci náboru zavítal do 20 až 30 škol ročně, později zvládl i 40 a oslovil kolem 1000 studentů.

Každá země by potřebovala někoho tak motivovaného, dynamického a nadšeného, jako je Miha Koncilija. Chodil do školních tělocvičen – prakticky každá škola ve Slovinsku nějakou má – a brával s sebou lákavé karbonové silniční kolo Scott CR1 a domácí trenažér Tacx. „Musíte na ně udělat dojem,“ vysvětluje. Test jednoho adepta závodní cyklistiky trval dvě minuty – senzor na zadním kole měřil vzdálenost, jakou zdolali.