Přeložila Michaela Melišíková

THE SUMMER PROPOSAL

Copyright © 2021. THE SUMMER PROPOSAL by Vi Keeland

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2026

ISBN 978-80-249-5723-4

V životě každé dívky existuje jeden nezapomenutelný

chlapec a léto, kdy to všechno začalo.

–– Jedna ––

Georgia

„Co vám můžu nabídnout?“ Barman přede mě položil ubrousek.

„No… mám tu s někým schůzku, takže bych asi ještě počkala.“

Poklepal prsty o barový pult. „Chápu. Budu dávat pozor, a až uvidím, že se k vám někdo připojí, hned jsem tu.“

Než však stačil odejít, rozmyslela jsem si to. „Vlastně, počkejte, prosím!“ Zvedla jsem ruku jako poslušná žákyně.

S úsměvem se otočil a povytáhl obočí. „Změna plánu?“

Přikývla jsem. „Víte, mám rande naslepo, takže jsem chtěla ze zdvořilosti počkat, ale popravdě by se mi něco na uvolnění hodilo.“

„To zní rozumně. Co si dáte k pití?“

„Rulandské šedé by bylo skvělé. Děkuju.“

O pár minut později se vrátil s plnou sklenkou a opřel se loktem o bar. „Takže rande naslepo říkáte?“

Napila jsem se vína, povzdechla si a přikývla. „Dovolila jsem matčině čtyřiasedmdesátileté kamarádce Frannie, aby mi tu domluvila rande se svým prasynovcem. Chtěla jsem mámě udělat radost. Popisovala ho jako trochu tuctového, ale milého chlapíka. Máme se tady sejít v půl šesté a já přišla o pár minut dřív.“

„Nikdy předtím vám rande nikdo nedomlouval?“

„Vlastně jednou už jo. Stalo se to před sedmi lety. A právě takhle dlouho mi trvalo, než jsem se z toho vzpamatovala, jestli chápete, co mám na mysli.“

Barman se zasmál. „Až tak špatně to dopadlo?“

„Ten chlap měl být údajně komik. Říkala jsem si, jak strašné může být randění s někým, kdo se živí tím, že rozesmává lidi? Jenže se objevil s loutkou. Zřejmě byl břichomluvec. Odmítal se se mnou bavit napřímo a trval na tom, abych mluvila jenom na tu loutku. Ta se mimochodem jmenovala Hříšný Dave a každá druhá věta, která z toho Davea vyšla, byla obscénní. Ten rádoby komik navíc celou dobu pohyboval rty, takže to asi zas tak dobrý břichomluvec nebyl.“

„A sakra,“ uchechtl se barman. „Nejsem si jistý, jestli bych po takové zkušenosti ještě někdy chtěl rande naslepo absolvovat. Ani po několika letech.“

Povzdechla jsem si. „Už toho začínám litovat.“

„No, jestli se tu objeví někdo s loutkou, vyřešíme to raz dva.“ Ukázal směrem k chodbě za sebou. „Vím, kde jsou všechny nouzové východy, takže vás tamtudy v pohodě propašuju.“

Usmála jsem se. „Díky.“

Z druhé strany k baru usedla dvojice, kterou šel barman obsloužit, zatímco jsem dál upírala zrak ke vchodu. Úmyslně jsem si sedla až úplně dozadu, abych měla dobrý výhled na vstupní dveře v naději, že uvidím svého partnera dřív, než on spatří mě. Ne že bych mu měla v plánu dát košem, kdyby nebyl hezký, ale nechtěla jsem, aby mi z tváře vyčetl případné zklamání. Maskování vlastních pocitů mi nikdy moc nešlo.

O pár minut později se dveře restaurace otevřely a vešel neuvěřitelně krásný chlap. Vypadal jako vystřižený z reklamy na parfém pro muže, kdy se dotyčný vynoří z průzračných karibských vod. Nadšením se mi rozbušilo srdce, ale pak jsem si uvědomila, že se nemůže jednat o člověka, s nímž mi Frannie domluvila schůzku.

Popsala mi totiž Adama jako počítačového nadšence. A téměř na každou otázku, kterou jsem jí ohledně něj položila, odpověděla slovem průměrný.

Jak je vysoký? Průměrně.

Je hezký? Průměrně.

Postava? Průměrná.

Tenhle chlápek byl vysoký, měl široká ramena, velké modré oči vyzařující vášeň, ostře řezanou bradu, tmavé vlasy, které byly mírně rozcuchané, ale k němu se dokonale hodily. Jeho vypracovanou postavu nedokázala zakrýt ani obyčejná košile s volnými kalhotami. Kdyby právě jeho Frannie ohodnotila slovem průměrný, musela by být slepá.

Ach.

Ach!

No, Frannie ale popravdě byla tak trochu… jiná. Když jsem se za mámou na Floridu vydala naposledy, zašly jsme na oběd právě s Frannie, která se předtím napatlala takovým množstvím samoopalovacího krému, že barvou pleti připomínala pomeranč. Onen úžasný krém si zakoupila prostřednictvím teleshoppingu. Celé odpoledne nám také vyprávěla o své nedávné cestě do Nového Mexika, kde se v Roswellu zúčastnila konference o UFO.

I když jsem to všechno vzala v úvahu, tenhle chlap ale zkrátka jako počítačový nadšenec nevypadal. Těkal však pohledem po místnosti, a když jsme se na sebe podívali, usmál se.

Měl ve tvářích ďolíčky.

Pořádně hluboké.

Ach bože. Rozbušilo se mi srdce.

Můžu mít až takovou kliku?

Evidentně to už tak vypadalo, protože ten chlapík zamířil přímo ke mně. Asi jsem měla zachovat chladnou tvář a odvrátit pohled, ale nezírat na něj bylo nemožné.

„Adam?“

Pokrčil rameny. „Jasně.“

Napadlo mě, že to byla trochu zvláštní odpověď, ale jeho úsměv se rozšířil a ty hluboké ďolíčky mi úplně popletly hlavu.

„Těší mě. Jsem Frannie. Moje máma je Georgiina kamarádka.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Promiň. Chci říct, že já jsem Georgia. Moje máma je kamarádka Frannie.“

„Těší mě, Georgio.“

Natáhl ke mně ruku, a když jsem do ní vložila tu svou, připadala mi v té jeho vážně… malá.

„Musím říct, že rozhodně nejsi taková, jakou jsem tě čekal. Frannie tě nepopsala moc přesně.“

„Popsala mě líp, anebo hůř?“

Dělá si srandu? „Asi tě popsala spíš jako nerdku.“

Posadil se vedle mě na barovou stoličku. „Obvykle to při prvním setkání s ženou nepřiznávám, ale vlastním sbírku akčních figurek z Hvězdných válek.“ Sáhl do kapsy a něco vytáhl. „Vlastně ji mám skoro pořád u sebe. Jsem trochu pověrčivý a přinášejí mi štěstí.“

Adam roztáhl svou velkou dlaň a odhalil malého Yodu. Naklonil se a položil figurku na bar přede mnou. Vzduchem se linula vůně jeho kolínské. Voní stejně dobře, jak vypadá. Musí s ním být vážně něco v nepořádku.

„Nevím proč, ale ženy většinou mívají vůči Hvězdným válkám výhrady,“ poznamenal. „Nebo jim spíš vadí, když u sebe dospělý muž nosí akční figurky.“

„Já mám Hvězdné války vlastně ráda.“

Položil si ruku na srdce. „Krásná žena, která má ráda Hvězdné války? Co takhle vynechat formality a prostě odletět do Vegas, abychom se vzali?“

To mě rozesmálo. „Možná, ale nejdřív mi odpřisáhni, že nejsi břichomluvec.“

Laškovně se pokřižoval. „Nic horšího než Hvězdné války u mě nenajdeš.“

Objevil se u nás barman, aby se zeptal, co si dá Adam k pití. Překvapilo mě, když si objednal lehkou kolu.

„Nedáš si se mnou koktejl nebo sklenku vína?“

Zavrtěl hlavou. „Rád bych, ale musím ještě pracovat.“

„Dneska večer?“

Přikývl. „Jo. Kéž bych nemusel. Ale vlastně potřebuju za chvíli vyrazit.“

Myslela jsem, že se sejdeme na drink a večeři, ale možná to Frannie špatně pochopila.

„Aha, tak dobře.“ Přinutila jsem se k úsměvu.

Adamovi to zřejmě neuniklo.

„Přísahám, že si nevymýšlím. Vážně musím do práce. Moc rád bych ale zůstal. Když už se to takhle seběhlo, bylo by divné říct už teď, že bych tě rád viděl znovu?“

Napila jsem se vína. „Hmm… nejsem si jistá. První rande normálně považuju za takovou oťukávačku, abych vyloučila, že se jedná o sériového vraha nebo cvoka. Jak mám vědět, že nejsi další Ted Bundy, když odsud tak narychlo utíkáš?“

Adam si pohladil strniště na bradě a podíval se na hodinky. „Mám asi patnáct minut. Co kdybychom vynechali zdvořilostní fráze a ty ses mě zeptala na cokoli, co tě zajímá?“

„Na cokoli?“

Pokrčil rameny. „Jsem jako otevřená kniha. Zkus to.“

Dopila jsem své víno a otočila se na židli, abych se na něj mohla podívat. „Dobře. Ale chci vidět tvůj výraz, když tě budu vyslýchat. Lhát sice moc neumím, ale docela dobře poznám, když lžou ostatní.“

Usmál se, otočil se ke mně a věnoval mi plnou pozornost. „Do toho.“

„Fajn. Bydlíš se svou matkou?“

„Ne, madam. Ani nežije ve stejném státě. Ale voláme si každou neděli.“

„Zatkla tě někdy policie?“

„Za obnažování na veřejnosti, ještě na vysoké. Chtěl jsem vstoupit do studentského spolku a podmínkou bylo, že já a pár dalších kluků projdeme centrem města nazí. Skupina holek nás zastavila a zeptala se, jestli někdo z nás umí kroužit v pase s obručí. Ostatní kluci šli dál. Myslel jsem si, že jsou prostě moc zbabělí, takže jsem se zastavil. Nedošlo mi, že si ti ostatní na rozdíl ode mě všimli policajta, který vyšel z obchodu o pár dveří dál.“

Zasmála jsem se. „A umíš vážně kroužit s tou obručí?“

Mrkl na mě. „Jenom nahatý. Chceš to vidět?“

Usmála jsem se ještě víc. „Asi ti budu věřit.“

„Škoda.“

„Kdy jsi měl naposledy sex?“

Poprvé za celou dobu se mu úsměv z tváře vytratil. „Před dvěma týdny. Budeš mi to mít za zlé?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne nutně. Oceňuju tvoji upřímnost. Mohl jsi lhát a říct, že to bylo před delší dobou.“

„Prima. Co dalšího tě ještě zajímá?“

„Měl jsi vážný vztah?“

„Dvakrát. Jednou na vysoké škole, trvalo to rok. A pak jsem chodil s jednou ženou osmnáct měsíců, ale před dvěma lety jsme se rozešli.“

„Proč ty vztahy skončily?“

„Ten na škole kvůli tomu, že mi bylo dvacet a… prožíval jsem dost šílené období. A druhý vztah skončil, protože se ta žena chtěla vdát a založit rodinu, ale já na to nebyl připravený.“

Položila jsem si ukazováček na spodní ret. „Hmm… A přesto jsi mě právě požádal, abych s tebou vyrazila do Las Vegas a vzala si tě.“

Vesele se zakřenil. „Ona neměla ráda Hvězdné války.“

Oba jsme se dali do smíchu, takže jsme si vůbec nevšimli muže, který k nám přicházel. Myslela jsem si, že jde zřejmě za Adamem, a tak jsem se zdvořile usmála a podívala se na něj. Ten muž však oslovil mě.

„Promiňte, že takhle ruším, ale ty asi budeš Georgia Delaneyová, že?“

„Ano?“

Usmál se. „Já jsem Adam Foster. Frannie mi ukázala tvoji fotku, ale byla to fotka z nějakého karnevalu.“ Ukázal si ze strany na hlavu a zamyšleně zakroužil rukou. „Byla jsi převlečená za princeznu Leiu a měla jsi po stranách vyčesané vlasy, takže jsi vypadala trochu jinak než teď.“

Zamračila jsem se. „Ty jsi… Adam?“

Chlapík vypadal stejně zmateně jako já. „Ano.“

Tak tenhle člověk vypadal tak, jak jsem očekávala: obnošené sako z hnědého tvídu a krátké vlasy s pěšinkou na jedné straně. Takový průměrný Joe, který pracuje v IT oddělení ve vaší kanceláři. Nicméně…

Pokud je tohle Adam, co je zač ten týpek, se kterým jsem si tu právě povídala?

Podívala jsem se na muže sedícího vedle mě v očekávání, že mi to nějak vysvětlí. Nestalo se tak.

„Ty ses na halloweenskou párty fakt oblékla za princeznu Leiu?“

„Ano, ale…“

Adam, nebo kdo to vlastně vedle mě seděl, mi položil prst na rty a obrátil se na muže, s nímž jsem tu podle všeho měla mít rande. „Můžete nám dát chvilku?“ požádal ho.

„No… jasně.“

Jakmile průměrný Adam odešel, obrátila jsem se k sexy Adamovi a osopila se na něj: „Co jsi sakra zač?“

„Promiň. Jmenuju se Max.“

„Máš ve zvyku předstírat, že jsi někdo jiný?“

Zavrtěl hlavou. „Já jen… když jsem šel kolem, viděl jsem tě přes okno sedět u baru a měla jsi moc krásný úsměv. Přišel jsem se představit, ale bylo evidentní, že tu čekáš na někoho jiného. Asi jsem zpanikařil, že se mnou nebudeš mluvit, protože nejsem Adam. Tak jsem to prostě zkusil.“

„A co kdyby se můj doprovod neobjevil? Předstíral bys, že jsi Adam, i na druhém rande?“

Max si prohrábl vlasy. „Tak daleko jsem to nedomyslel.“

Normálně by mě lhaní u partnera rozzlobilo, ale zjištění, že Max není Adam, mě vlastně spíš zklamalo. Skvěle jsme si rozuměli a já si nepamatovala, kdy jsem se naposledy při povídání s někým cizím tak nasmála.

„Lhal jsi mi i ve svých odpovědích? Máš vůbec rád Hvězdné války?“

Zvedl obě ruce. „Přísahám. Jediná věc, o které jsem lhal, je moje jméno.“

Povzdechla jsem si. „No, Maxi, díky za zábavu. Ale nechci nechat čekat muže, se kterým tu mám rande doopravdy.“

Zamračil se, ale přikývl a vstal. „Rád jsem tě poznal. Asi by bylo hloupé žádat tě teď o číslo, co?“

Věnovala jsem mu významný pohled. „Ano, to by bylo. Přeju ti hezký večer, Maxi.“

Chvíli se na mě díval, pak vytáhl z peněženky stodolarovku a hodil ji na pult. „Tobě taky, Georgio. Moc rád jsem tě poznal.“

Max o pár kroků poodstoupil, ale pak se zastavil a vrátil se. Znovu vytáhl peněženku, ale tentokrát z ní vyndal něco, co vypadalo jako vstupenka, a položil to přede mě na barový pult.

„Moc rád bych tě zase viděl. Jestli se tvoje skutečné rande ukáže jako propadák nebo prostě změníš názor, slibuju, že ti už nikdy v ničem nezalžu.“ Ukázal na vstupenku. „Budu na hokejovém zápase, který začíná v půl osmé na stadionu Madison Square Garden, pokud bys mi dala ještě jednu šanci.“

Jakkoli zněla jeho slova upřímně, měla jsem tu mít právě schůzku s někým jiným. Navíc jsem byla opravdu zklamaná. Zavrtěla jsem hlavou. „To asi ne.“

Max s mrzutým výrazem naposledy přikývl a odešel. Neměla jsem čas to všechno zpracovat, ale když jsem sledovala, jak odchází, pocítila jsem zvláštní pocit ztráty. Jakmile však zmizel z dohledu, objevil se vedle mě skutečný Adam.

Přinutila jsem se k úsměvu. „Za tamto se omlouvám. My jsme, ehm, jenom museli vyřídit něco pracovního.“

„Žádný problém,“ opáčil rovněž s úsměvem. „Jsem jenom rád, že tě ten chlap nebalil a já nemusel bránit tvou čest. Byl to pořádný obr.“ Adam se posadil. „Můžu ti objednat ještě sklenku vína?“

„To by bylo skvělé. Děkuju.“

„Takže… předpokládám, že jsi velká fanynka Hvězdných válek?“

„Hmm? Myslíš kvůli tomu kostýmu?“

Adam ukázal na bar. „A tomu malému Yodovi.“

Podívala jsem se na pult. Max tam zanechal svou figurku Yody. Vzhledem k tomu, že nosil v kapse akční figurku, asi nelhal, když tvrdil, že je fanoušek Hvězdných válek. Doufala jsem, že nešlo o pouhou rekvizitu, kterou používal, když vyprávěl cizím lidem v barech smyšlené historky a lhal o svém jménu.

Skutečný Adam s potěšením mluvil o umělé inteligenci a napovídal toho opravdu hodně.

Po zklamání s Maxem jsem se snažila soustředit, ale ještě předtím, než jsme u baru dopili každý svůj drink, mi bylo jasné, že se žádné další rande s Adamem konat nebude. Byl to celkem milý kluk, ale prostě jsem mezi námi necítila žádnou chemii, fyzickou ani emocionální. Nezajímaly mě počítače ani bitcoiny, které pro něj zřejmě byly důležité, a on se zase nezajímal o žádné z mých koníčků, jako je turistika, cestování a vášeň pro klasické černobílé filmy. Ani ho nebavilo chodit do kina. Kdo nemá rád popcorn a litry limonády, zatímco upírá zrak k velkému plátnu? A když jsem mu řekla o své práci, prohlásil, že je alergický na květiny.

Poté co servírka přinesla dezertní lístek, zdvořile jsem odmítla.

„Určitě si nedáš ještě kávu nebo tak něco?“ zeptal se Adam.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ráno musím do práce. Kofein po poledni by mi v noci nedovolil usnout. Ale děkuju.“

Přikývl, bylo však vidět, že je zklamaný.

Před restaurací mi nabídl, že se podělíme o taxi, ale já to měla domů jen osm bloků. Natáhla jsem tedy pravici, abych mu dala najevo, že je náš společný večer u konce.

„Moc ráda jsem tě poznala, Adame.“

„Nápodobně. Možná bychom to mohli někdy zopakovat, co myslíš?“

Mnohem snáze se mi dařilo oznámit muži, že žádné druhé rande nebude, když se choval jako blbec. Poslat k šípku milého člověka jsem však nikdy neuměla. Neurčitě jsem tedy pokrčila rameny. „Jo, možná. Měj se, Adame.“

Ačkoli se duben chýlil ke konci, jaru se stále nějak nechtělo oznámit svůj příchod. Když jsem čekala na křižovatce u restaurace, rozfoukal se pořádně chladný vichr. Strčila jsem ruce do kapes, abych se zahřála, a uvnitř mě píchlo do prstů cosi špičatého. Vytáhla jsem to, abych se podívala, oč se jedná.

Yoda.

Jeho plastové uši byly na okrajích zašpičatělé, to levé malinko odštípnuté. Úplně jsem zapomněla, že když jsme se s Adamem přesouvali od baru ke stolu, zastrčila jsem si figurku do kapsy. S pohledem na ni jsem si povzdechla. Bože, proč nemohl být tvůj majitel tím, s kým jsem měla rande doopravdy?

Bylo to už velmi dlouho, co jsem kvůli nějakému muži pocítila to příjemné chvění v břiše. Vlastně se tak nestalo od chvíle, co jsem potkala Gabriela. Možná by se tedy Yoda v mé kapse dal považovat za znamení?

Na semaforu naskočila zelená a já popošla ještě o pár bloků dál, ponořená do svých myšlenek.

Vážně bylo až tak důležité, že předstíral, že je Adam? Pokud mluvil pravdu, udělal to jen proto, abych se s ním vůbec bavila. Upřímně, kdyby přišel a představil se jako Max, nepozvala bych ho, aby si ke mně přisedl. Zdvořile bych mu oznámila, že čekám na svého partnera, bez ohledu na to, jak úžasně tenhle muž vypadal. Takže jsem mu to patrně těžko mohla mít za zlé.

Zastavila jsem na další červené u přechodu na devětadvacáté ulici, tentokrát na rohu sedmé, odkud jsem se vydala k sobě domů na Druhou avenue. Při čekání, než mi naskočí zelená, jsem se podívala doprava a zaujala mě neonová světla: Madison Square Garden. To už se dalo rozhodně považovat za znamení. Procházet se s Yodou v kapse přímo kolem místa, kde se měl podle svých slov nacházet Falešný Adam… možná už to bylo víc než znamení.

Zkontrolovala jsem čas na svém telefonu. Bylo dvacet minut po osmé. Říkal, že tam bude v půl osmé, ale byla jsem si jistá, že hra trvá několik hodin. Mám to zkusit?

Zatímco jsem si nervózně okusovala ret, na semaforu přede mnou se rozsvítila zelená. Lidé po obou stranách začali přecházet silnici… jen já tam dál stála a zírala na Yodu.

Kašlu na to.

Proč vlastně ne?

Co můžu ztratit?

Nejhorší, co se může stát, je, že se jakákoli chemie, kterou jsem mezi námi cítila, rozplyne nebo se ukáže, že si tenhle Falešný Adam ve lhaní libuje. Anebo… ta vzájemná jiskra povede k rozptýlení, po němž jsem toužila. Nedozvím se to, dokud to nezkusím.

Většinou jsem k výběru mužů přistupovala dost konzervativně. A vida, kam mě to dostalo. Byla jsem osmadvacetiletá workoholička, která randí naslepo s příbuznými matčiných kamarádek. Kašlu na to, řekla jsem si. Jdu do toho. Jakmile jsem se rozhodla, nemohla jsem se dočkat, až dorazím na místo.

Do Madison Square Garden jsem prakticky utíkala, a to i v lodičkách na vysokém podpatku, které nosím do práce. Uvnitř jsem ukázala vstupenku uvaděči u vchodu do uvedené sekce, který mě doprovodil na moje místo.

Když jsem scházela po schodech tribuny, rozhlédla jsem se kolem a všimla si, že svým elegantním oblečením do okolního prostředí příliš nezapadám. Většina lidí měla na sobě dresy a džíny. Vyskytlo se tam dokonce pár polonahých chlapů s pomalovanými těly, kdežto já měla na sobě krémovou hedvábnou blůzu, červenou pouzdrovou sukni a své oblíbené lodičky od Valentina. Alespoň Max byl v tom baru pěkně oblečený. Než jsem vstupenku předala uvaděči, nevšimla jsem si čísla řady, ale zřejmě se jednalo o dobrá místa, protože jsme mířili dolů až k ledové ploše. Když jsme dorazili do první řady, uvaděč natáhl ruku. „Tady to je. Místo číslo dvě je druhé odzadu.“

„Páni, první řada, přímo u středové čáry!“

Stevard se usmál. „V hokeji tomu říkáme střední pásmo.“

„Aha… dobře.“ Sedadlo vedle toho, které mi ukázal, však bylo prázdné. Maxe jsem nikde neviděla. „Nevšiml jste si náhodou člověka, který sedí na konci té řady?“ zeptala jsem se.

Muž pokrčil rameny. „Nejsem si jistý, ale myslím, že dotyčný ještě nedorazil. Užijte si zápas, slečno.“

Poté co odešel, jsem vestoje zírala na dvě prázdná sedadla. Na podobný vývoj situace jsem nepomyslela: Možná na to rande ani nedorazí. Vlastně, dá se to vůbec popsat takhle, když druhá osoba nevěděla, že přijdu? Těžko říct. Pomyslela jsem si ale, že když už jsem tu, prostě se posadím a počkám, jestli se Max objeví. Říkal, že musí pracovat, takže se možná zpozdil. Nebo už tu byl a odskočil si na toaletu nebo stojí ve frontě na pivo.

Z druhé strany vedle mě seděla nějaká žena. Když jsem se posadila, usmála se na mě. „Ahoj. Přišla ses podívat na Yearwooda? Dneska je ve formě, už dal dva góly. Škoda že jim tu asi na příští sezónu nezůstane.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, vlastně tu mám s někým schůzku. Na opravdovém hokejovém zápase jsem ještě nikdy nebyla.“ V tu chvíli dva hráči narazili do skleněné stěny přímo přede mnou.

Polekaně jsem nadskočila, a zatímco ti dva bruslili jinam, žena vedle mě se zasmála.

„To se stává často. Zvykneš si na to.“ Podala mi ruku. „Já jsem Jenna. Manželka Tomassa.“ Ukázala na ledovou plochu. „Má na dresu dvanáctku.“

„Páni. Tak to asi na svém prvním zápase sedím vedle té pravé osoby.“ Položila jsem si ruku na hruď. „Já jsem Georgia.“

„Pokud bys chtěla něco vysvětlit, Georgio, stačí říct.“

Dalších dvacet minut jsem se snažila sledovat zápas. Neustále jsem se však rozhlížela, jestli nespatřím Maxe, jak sestupuje po schodech. Bohužel se tak nestalo. V devět hodin bylo jasné, že už se neobjeví. Jelikož jsem měla od brzkého rána naplánované schůzky, rozhodla jsem se to zabalit. Hodiny na stadionu ukazovaly, že do konce druhé třetiny zbývá necelá minuta, a tak jsem si řekla, že to ještě do té doby vydržím, abych ostatním neblokovala výhled, až půjdu nahoru po schodech zpátky k východu. Zdálo se, že hokejoví fanoušci jsou do zápasu docela zapálení.

Devět vteřin před koncem dal jeden z hráčů gól a hala opět propukla v šílenství. Všichni vyskočili, takže jsem udělala totéž, ale zároveň to využila jako příležitost, abych si oblékla sako. Naklonila jsem se k ženě usazené vedle mě a zakřičela: „Myslím, že moje rande se dneska asi nekoná, tak já půjdu. Užij si zbytek večera.“

Když jsem se však otočila k odchodu, něco na velkoplošné obrazovce upoutalo mou pozornost. Hráč, který dal gól, zvedl vítězoslavně hokejku a několik jeho spoluhráčů ho přátelsky poplácávalo po hlavě. Přestože mu helma zakrývala skoro celý obličej, ty oči… Ty oči znám. Hráč si vyjmul chránič zubů, zamával s ním ve vzduchu a usmál se přímo do kamery.

Ďolíčky.

Hluboké.

Vykulila jsem oči. Ne… to není možné.

Zírala jsem na obrazovku s pusou dokořán, dokud z ní ta povědomá tvář nezmizela.

Žena vedle mě konečně ustala v jásotu. „Vidíš? Říkala jsem ti, že je v ráži. Jestli je to tvůj první zápas, vybrala sis dobře. Hattrick během jedné třetiny se nevidí často. Yearwood zažívá nejlepší sezónu v kariéře. Škoda že o zbytku týmu se to říct nedá.“

„Yearwood? To je ten hráč, který právě skóroval?“

Jennu moje otázka evidentně pobavila. „Jo. Kapitán týmu a pravděpodobně nejlepší hráč NHL v současnosti. Říkají mu Hezoun – z celkem pochopitelných důvodů.“

„Jaké je jeho křestní jméno?“

„Max. Myslela jsem, že ho znáš, protože sedíš v jeho zóně.“

„Ahoj, Hezoune. Hledáš někoho?“

Max vyšel ze šatny. Rozhlédl se, ale nevšiml si mě, i když jsem seděla na lavičce naproti vchodu. Když mě konečně uviděl, celý se rozzářil a zamířil rovnou ke mně. Věděl, že jsem na zápas dorazila, protože těsně před přestávkou ve druhé třetině přibruslil k místu, kde jsem seděla, a poklepal na sklo. Netušil ale, že žena sedící vedle mě mi dala kartičku s neomezeným přístupem, abych za ním po zápase mohla přijít dolů do šatny.

„Ty jsi počkala…“

Sáhla jsem do kapsy, vytáhla Yodu a natáhla k němu dlaň. „Musela jsem ti ho vrátit. Říkals, že jsi pověrčivý.“

Vzal mi figurku z ruky a strčil mi ji zpátky do kapsy saka. Pak propletl své prsty s mými. „To jsem. Právě jsem odehrál nejlepší zápas svojí kariéry. Tak hádej, kde bude Yoda odteď při každém zápase?“

„Kde?“

„V kapse saka mojí holky, zatímco ta bude sedět na mém místě.“

„Aha, takže odteď jsem tvoje holka, jo?“

Pohupoval našima propletenýma rukama.

„Zatím možná ne, ale noc je ještě mladá.“

„No… Je skoro jedenáct a já musím ráno do práce.“

Max se mi zadíval do očí, až se mi v břiše rozletěli motýlci. Zvedl naše propletené prsty ke svým rtům a políbil mi ruku.

„Jsem rád, že jsi přišla,“ řekl. „Nebyl jsem si jistý, jestli mám šanci.“

„Vážně?“ Naklonila jsem hlavu. „Z nějakého důvodu mám pocit, že obvykle dostaneš, co chceš.“

„Je to snad na škodu? Možná se jenom nenechám snadno odradit. Nevadí mi, když se musím snažit.“

„Pověz mi, nadřel ses hodně, abys dostal do postele tu ženu, se kterou jsi před pár týdny spal?“

„Ty mi teda dáváš zabrat!“ uchechtl se a zavrtěl hlavou.

„Co kdybych řekla, že na to, abych se s tebou vyspala, mi pár hezkých slovíček nestačí.“

Zvedl obočí. „Vůbec nikdy?“

Zasmála jsem se. „Víš, co tím myslím.“

„To je v pohodě. Nespěchám. Dáš si se mnou alespoň drink?“

Usmála jsem se. „Jeden. Protože zítra musím vážně vstávat brzy.“

„Dohodnuto. Aspoň něco.“ Položil mi ruku kolem ramen a vyrazil. „Ale musím tě varovat. Ať vyjdu kterýmkoli východem, obvykle tam čeká pár lidí na autogramy. Je mi nepříjemné jenom tak projít kolem, takže nám asi chvíli potrvá, než se odsud dostaneme.“

Udělalo na mě dojem, že je typ člověka, který se kvůli svým fanouškům neváhá zdržet. „Dobře.“

Jakmile jsme vyšli ven, fanoušci začali vykřikovat jeho jméno. A nebylo jich zrovna málo. Z obou stran nás obklopili členové ochranky, zatímco Max trpělivě rozdával autogramy. Několik lidí ho požádalo o selfie, takže se naklonil a předváděl se před kamerou. Jeho ďolíčky rozhodně sklízely velký úspěch. Někteří fanoušci mu vyznávali svou nehynoucí lásku, zatímco jiní se ho ptali na právě odehraný zápas. Max to všechno bral s nadhledem a vesele jim odpovídal. Trvalo téměř půl hodiny, než se fronta začala ztenčovat. Když jsme se dostali na konec, asi osmnáctiletý kluk na mě pokývl, zatímco mu Max psal na čelo své jméno.

„To je tvoje holka? Je sexy.“

Max přestal psát a varovně se na něj podíval. „Hele, dávej si bacha. K ženám by ses měl chovat s úctou. Zvlášť k téhle. Možná se díváš na budoucí paní Yearwoodovou.“ Podívali jsme se na sebe. „Jen to ještě neví.“

–– Dva ––

Georgia

„Takže, čím že se to ten můj talisman pro štěstí živí? Počkej, nech mě hádat…“

Max se natáhl přes stůl a palcem mi otřel koutek rtů. Ukázal mi, že jsem ho měla upatlaný cukrem z okraje skleničky mého lemon drop martini, a pak si palec s ďábelským úsměvem, z něhož se mi mezi nohama rozlévalo příjemné teplo, olízl.

Napila jsem se, abych se před odpovědí trochu uklidnila. „Tohle bude zajímavé. Jsem zvědavá, čemu se podle tebe věnuju.“

Zkoumavě si prohlédl moje oblečení. Byla už skoro jedna hodina ráno. Přešli jsme ulici od Madison Square Garden k nejbližšímu baru a zabrali si nejodlehlejší box v zadním rohu. Stále jsem na sobě měla pracovní oblečení, protože jsem na své rande naslepo vyrazila rovnou z kanceláře a odtamtud pokračovala na zápas.

„Elegantní, ale sexy,“ řekl Max. Naklonil se na stranu a podíval se mi na nohy. „Tyhle sexy lodičky nevypadají, že by se v nich dalo pohodlně stát celý den, takže tipuju, že pracuješ někde v kanceláři. Mohla jsi odejít z práce docela brzy, abys stihla rande, takže té kanceláři nejspíš šéfuješ a můžeš si pracovní dobu určovat sama. Taky jsi odepsala rande naslepo, abys mohla jít s klukem na hokejový zápas. A to i přesto, že jsi říkala, že o tom sportu nic nevíš, aniž bys věděla, že jsem hráč. Takže máš buď povolání, které vyžaduje nějaké to riskování, anebo takové, které vyžaduje optimismus.“

Zatvářila jsem se ohromeně. „Pokračuj…“

Pohladil si své strniště, které za těch pár hodin, co jsme se neviděli zblízka, rozhodně ztmavlo. „Tipoval bych tě na právničku nebo reklamní manažerku.“

Zavrtěla jsem hlavou. „A já měla za to, že jsi na dobré cestě.“

„Byl jsem blízko?“

„Tak trochu. Poslední dobou trávím většinu dne sezením. Taky si určuju vlastní pracovní dobu a předpokládám, že založení vlastní společnosti bylo riskantní. Vlastním firmu Eternity Roses.“

„Eternity Roses? Takže věčné růže? Proč mi to zní tak povědomě?“

„Je to zvláštní, ale i když jsem nikdy nebyla na hokejovém zápase, v Madison Square Garden už jsem inzerovala. Moje společnost prodává růže, které vydrží klidně rok nebo i déle. Možná jsi zahlédl jeden z našich billboardů.“

„Není na něm chlap, který spí s hlavou strčenou v psí boudě?“

Usmála jsem se. „Přesně ten. Marketing má na starosti moje kamarádka Maggie. Ten nápad jí vnukl její manžel, brzo už bývalý. Neustále se totiž dostával do takových problémů, kdy by se mu ta psí bouda na přespání fakt hodila. Místo aby je řešil, nosil jí pořád domů květiny.“

„Poslal jsem tvoje kytky svojí švagrové. Když jsem byl naposledy u ní doma, s bráchou jsme blbli tak, že jsme jí rozbili židli. O peníze nestála, a tak jsem jí nechal doručit jednu z těch velkých kulatých kytic, které vypadají jako v krabici od klobouku. Tvoje webové stránky jsou taky vtipné, že? Pamatuju si, že jsi tam měla návrhy vzkazů pro situace, kdy se člověk dostane do pořádného průšvihu. Použil jsem jeden z nich na kartičku, kterou jsem přiložil k těm květinám.“

Přikývla jsem. „Ze začátku jsem je vybírala všechny sama. Byla to jedna z věcí, které mě bavily nejvíc. Ale teď je aktualizujeme tak často, že na to už nemám čas.“

„To je super. Ale musím říct… že ty kytice jsou vážně drahé. Myslím, že ta velká, kterou jsem poslal švagrové, stála snad šest set babek.“

„A má z nich tvoje švagrová radost?“

„To ano.“

„No, běžné růže vydrží ve váze asi týden. Pokud koupíš čtyři tucty růží, což je množství, které se vejde do té velké krabice, musíš utratit minimálně dvě stě padesát dolarů. Kdybys je posílal jednou týdně, za rok to dělá třináct tisíc dolarů. Takže šest set znamená vlastně výhodnou koupi.“

Max se zazubil. „Proč mám pocit, že jsi tohle řekla už tisíckrát?“

Zasmála jsem se. „To si piš.“

„Jak ses k tomu vůbec dostala?“

„Vždycky jsem věděla, že chci mít vlastní firmu, jenom jsem nevěděla, na co bych se měla zaměřit. Během studia na vysoké jsem pracovala v květinářství. Jedním z mých oblíbených zákazníků byl pan Benson, osmdesátiletý chlapík. Během prvního roku, co jsem tam pracovala, chodil každé pondělí kupovat květiny pro svou ženu. Po celých padesát let manželství jí týden co týden nosil čerstvé růže. Většinu času pěstoval květiny v malém skleníku na vlastní zahrádce. Jeho žena pak ale utrpěla mrtvici a přestěhovali se do domova důchodců, protože potřebovala víc pomoci, než jí mohl sám poskytnout. Takže jí začal každý týden kupovat růže v květinářství. Jednoho dne přišel a zmínil se, že bude muset omezit výdaje a nosit jí květiny jenom jednou za měsíc, protože doplatky za nové léky jsou moc vysoké. Řekl, že to bude poprvé za víc než půl století, co nebude mít manželka na nočním stolku čerstvé růže. Proto jsem začala zkoumat, jak prodloužit životnost řezaných květin. Doufala jsem, že najdu způsob, jak prodloužit životnost růží, aby si je pan Benson mohl dovolit. Naučila jsem se toho spoustu o procesu konzervace a pak se věci daly do pohybu. Nakonec jsem si otevřela internetový obchod a začala prodávat květinová aranžmá z domova. Začátky byly zdlouhavé, ale pak si u mě objednala květiny jedna celebrita s dvanácti miliony sledujících na instagramu a zveřejnila, jak moc se jí líbí. Najednou se kolem mého podnikání strhla hotová lavina. Během měsíce jsem přesunula výrobu z obýváku a kuchyně do malého obchůdku a po pár letech máme tři výrobní závody a osm butikových showroomů. Otevřeli jsme teď dokonce franšízu i v Evropě.“

„No páni.“ Max významně povytáhl obočí. „A to jsi všechno dokázala úplně sama?“

Hrdě jsem přikývla. „No jo. Vlastně s pomocí svojí nejlepší kamarádky Maggie. Díky ní se mi to podařilo rozjet. Je spolumajitelkou naší firmy. Bez ní bych to nedokázala.“

Kouknul se přes rameno a rozhlédl se po místnosti. „Krásná, a ještě inteligentní? Určitě se tu najde spousta chlapů, kteří by mi nejradši nakopali zadek za to, že teď sedím vedle tebe.“

Myslel to jako kompliment a vtip v jednom, ale můj úsměv poprvé pohasl. Realita toho, proč jsem měla na dnešní večer domluvené rande, mě zasáhla jako facka. Nechala jsem se unést vzrušením z celého večera a nepřemýšlela o tom, že budu muset Maxovi říct o Gabrielovi. Když mi Frannie domlouvala schůzku s Adamem, informovala ho, jak se věci mají, takže jsem si nemusela dělat starosti s tím, jak reagovat, když na toto téma přijde řeč. Pomyslela jsem si, že teď s Maxem budu muset jít s pravdou ven já sama.

Po chvíli přemýšlení jsem mu věnovala úsměv. „No… abych byla úplně upřímná, vlastně s někým tak trochu chodím.“

Max sklonil hlavu a přiložil si ruku na srdce. „A já si myslel, že mi proklál srdce Amorův šíp. Zranila jsi mě, Georgio.“

Jeho teatrální projev mě pobavil. „Promiň. Připadá mi divné začít o tom takhle mluvit, ale myslím, že bych ohledně svojí situace měla být upřímná.“

Zavzdychal. „Tak sem s tím. Jak to máš s tím druhým chlápkem, který kvůli mně bude mít zlomené srdce?“

„No, já… ehm…“ Zatraceně, nebylo snadné mu to vysvětlit. „Dalo by se říct, že máme otevřený vztah.“

Max zvedl obočí. „Dalo by se říct?“

„Promiň… ne.“ Přikývla jsem. „Je to tak. Jsem v otevřeném vztahu.“

„Proč to zní, jako by v tom bylo něco víc než jen to, že s někým chodíš bez závazků?“

Kousla jsem se do spodního rtu. „Vlastně jsme byli zasnoubení.“

„Ale teď už nejste?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Je to trochu komplikované, ale měla bych ti to povědět.“

„Dobře…“

„S Gabrielem jsme se seznámili, když jsem studovala MBA. Učil angličtinu na Newyorské univerzitě a já chodila na Stern Business School, která pod univerzitu spadá. V té době začal psát první román. Vyučoval, aby si vydělal na živobytí, ale chtěl se stát spisovatelem. Nakonec se mu pro knihu podařilo sehnat vydavatele a uzavřel rovnou smlouvu na druhou. Pak jsme se zasnoubili. Všechno šlo dobře přibližně do loňska, kdy ta jeho první kniha vyšla. Bohužel se žádný úspěch nekonal, vlastně to byl propadák – nízké prodeje a otřesné recenze. Gabriel z toho byl dost skleslý. Brzy poté zjistil, že rodiče, o kterých si myslel, že jsou jeho biologičtí, ho ve skutečnosti adoptovali. Pak mu ještě jeho nejlepší přítel z dětství zemřel při autonehodě.“ Povzdechla jsem si. „Zkrátka a dobře, Gabriel se cítil úplně ztracený a rozhodl se na šestnáct měsíců přijmout místo hostujícího profesora v Anglii. Než tu práci přijal, ani si o tom se mnou nepromluvil. Řekl, že potřebuje najít sám sebe. Po tom všem, čím si prošel, jsem to chápala. Jenže pár dní před jeho odjezdem mě čekalo další překvapení. Řekl mi, že během svého pobytu v Evropě chce mít otevřený vztah.“

„A předtím se všechno mezi vámi zdálo být v pořádku?“

„To jsem si myslela já. Hodně pracuju. Víc, než je nutné nebo než bych měla, a Gabrielovi to někdy připadalo přehnané, k čemuž měl spoustu připomínek. To byl asi náš největší problém. Ale nebylo to tak, že bychom se v jednom kuse hádali, jestli máš na mysli tohle.“

Max si palcem přejel po spodním rtu. „Jak dlouho už je pryč?“

„Osm měsíců.“

„Viděli jste se během té doby?“

„Jenom jednou. Asi před šesti týdny. Moje firma otevřela butik v Paříži. Jela jsem na slavnostní otevření a on mě tam o víkendu navštívil.“

„A od té doby, co odešel, se oba vídáte s jinými lidmi?“

Zavrtěla jsem hlavou. „On zřejmě ano, ale já moc ne.“ Znovu jsem skousla ret. „Setkání s Adamem bylo vlastně moje druhé rande po mnoha letech. První se konalo s klukem, kterého jsem potkala před dvěma týdny na tinderu, ale došlo jen na posezení u kafe. Upřímně řečeno, ani dneska se mi nikam nechtělo. Ale když jsem teď sama, vážně se snažím ve svém životě udělat nějaké potřebné změny. Třeba jsem si sepsala pár věcí, které pořád odkládám, a protože randění bylo na prvním místě, donutila jsem se na tu schůzku jít.“

Max mi věnoval roztěkaný pohled. „Musela ses nutit, abys přišla na stadion?“

„Ne, právě naopak. Snažila jsem se přinutit, abych tam nešla.“

„Proč bys to dělala?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím.“

Ještě chvíli na mě zíral. „Kdy se s ním máš znovu setkat?“

„Na žádném dalším setkání jsme se nedomlouvali, tedy dokud neskončí v Londýně a nevrátí se do New Yorku. Takže asi v prosinci, až se vrátí.“

„Chceš se mu jenom pomstít za to, že chodí s jinými? Nebo se ve skutečnosti snažíš zjistit, jestli by ti s někým jiným nemohlo být líp?“

To byla zatraceně dobrá otázka, na kterou jsem upřímně neznala odpověď. Můj vztah s Gabrielem byl šedá zóna, zatímco já jsem byla typ člověka, který potřebuje vědět, na čem je. Bůhví, že jsem se už nad rozhodnutími toho muže natrápila ažaž, jen abych teď zpochybňovala svá vlastní.

Podívala jsem se Maxovi do očí. „Upřímně řečeno si nejsem jistá, co chci.“ Potřásla jsem hlavou. „Záleží ti na tom?“

Začal se pomalu usmívat. „Jenom chci vědět, do čeho se pouštím.“ Natáhl se přes stůl, vzal mě za ruku a propletl naše prsty. Pak na mě pohlédl a v očích se mu zablýsklo. „Ale jdu do toho.“

Zasmála jsem se. „Tobě se těžko odolává.“

„Nemůžu si pomoct. Chci o tobě vědět všechno.“

Přimhouřila jsem oči. „Proč?“

„Nemám tušení. Prostě to tak je.“

„Co chceš vědět?“

„Všechno. Cokoli.“

„Jako co?“

Pokrčil rameny. „Říkala jsi, že někdy pracuješ víc, než je nutné. Proč pracuješ, když nemusíš?“

Smutně jsem se usmála. „To je otázka, nad kterou jsem hodně přemýšlela, protože byla zdrojem mých neshod s Gabrielem. Myslím, že pracuju hodně, protože to tak mám odmalička. Jsem dyslektička, takže jsem musela už od základní školy vynaložit při učení více úsilí než ostatní. Čtení úkolu, které mým kamarádům trvalo dvacet minut, mi zabralo třeba hodinu nebo dvě, takže tak nějak očekávám, že budu muset makat víc. Mám taky tendenci všechno přehnaně analyzovat, což může být časově náročné, a jsem hodně soutěživá – někdy až otravně. Svoje podnikání každopádně miluju a baví mě sledovat, jak roste díky tomu, co do něj vkládám. Před čtyřmi měsíci jsem třeba najala provozního ředitele, takže pokud chci, můžu pracovat méně. Moje máma už není žádná mladice a žije na Floridě, takže ji chci navštěvovat častěji. A hrozně ráda cestuju. Myslela jsem, že to potěší i Gabriela, ale teď už víš, jak to dopadlo.“

„Není nic špatného na tom, že člověk hodně pracuje, pokud ho ta práce baví. Kdybys jí nevěnovala tolik času, pravděpodobně bys nebyla tam, kde jsi teď. U mě to teda platí stoprocentně.“

„Díky.“

„A soutěživost je v pořádku. Motivuje tě k lepším výkonům.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Moji přátelé se mnou už ani nehrají deskovky a v mámině domově důchodců mám zakázáno účastnit se velikonočního hledání vajíček kvůli…“ Prsty jsem napodobila vzdušné uvozovky. „… incidentu s trochu přecitlivělým devítiletým dítětem, které jsem nechtěně rozplakala.“

Max se usmál. „Až tak zlé to bylo, jo?“

Přejela jsem prstem po orosené sklenici. „Snažím se najít tu správnou rovnováhu. Před pár měsíci jsem dokonce podnikla čtyřdenní meditační pobyt, abych se naučila relaxovat.“

„Jak to šlo?“

Zachvěly se mi rty. „Odjela jsem o den dřív.“

Max se zasmál. „A co rodina? Máš hodně sourozenců?“

„Ne, jsem jedináček. Rodiče mě měli pozdě. Vzali se ve třiceti a předem se dohodli, že nebudou mít děti. Táta podstoupil krátce po svatbě vasektomii. No, a ve dvaačtyřiceti máma najednou otěhotněla. Ukázalo se, že vasektomie není stoprocentně spolehlivá. Muži se přeruší chámovody, ale v ojedinělých případech se zase můžou spojit. Říká se tomu rekanalizace.“

„A sakra.“ Max se na své židli zavrtěl.

Zasmála jsem se. „Že ty jsi právě stiskl nohy k sobě?“

„To si piš, že jo. Stačí se zmínit o nějakém řezání tam dole a moje tělo přejde do obranného režimu. Jak tvoji rodiče takovou novinku vzali? Po čtyřicítce to asi nebylo snadné.“

„Moje máma říká, že to byl šok, ale když šla na první ultrazvuk a uslyšela tlukot srdce, věděla, že to tak mělo být. Táta naopak moc nadšený nebyl. Prožil otřesné dětství a věděl přesně, proč děti nechce. Takže si začal se ženou, která měla podvázané vejcovody. Když mi byly dva roky, s mou mámou se rozvedl. S otcem moc blízký vztah nemám.“

„To je mi líto.“

Usmála jsem se. „Děkuju. Možná to zní hůř, než to ve skutečnosti bylo, když ti to vyprávím takhle ve zkratce. Moje máma je úžasná, takže jsem nikdy neměla pocit, že mi něco chybí. Před dvěma lety si odešla užívat důchod na Floridu. A svého tátu jsem v dětství aspoň vídala. Ale co ty? Máš velkou rodinu?“

„Jsem nejmladší ze šesti. Samí kluci.“ Zavrtěl hlavou. „Chudák máma. Tolik jsme řádili, že jsme během let aspoň jednou rozbili každičký kus nábytku.“

„A jéje… jako židle tvojí švagrové?“

„Přesně tak.“

„Když jsem se tě předtím ptala, jestli žiješ se svou matkou, řekl jsi, že ani nežijete ve stejném státě. Takže nejsi z New Yorku?“

„Ne. Pocházím ze státu Washington, ale už tam nežiju dlouho. V šestnácti jsem se odstěhoval z domova k jedné hostitelské rodině v Minnesotě, abych tam mohl hrát hokej. Potom jsem se přesunul na východní pobřeží, kde jsem hrál za Bostonskou univerzitu, a odtamtud jsem pokračoval do New Yorku. Teď hraju za Wolverines.“

„Jaké to je? Myslím být profesionálním sportovcem.“

Max pokrčil rameny. „Můžu se živit tím, co miluju. Je to skoro jako sen. Lidi říkají, že nejlepší místo na světě je Disneyland. Já bych ale vždycky upřednostnil naši šatnu, když máme vítězství v kapse.“

„Jaké jsou nevýhody? Protože i ta nejlepší povolání nějaké mají.“

„No, prohry jsou rozhodně nanic. Můj tým za poslední dva roky prohrál už mockrát. Když mě draftovali, byli na vzestupu. V mém nováčkovském roce jsme se dostali do play-off, ale kvůli zraněním hráčů a špatným výměnám byly poslední sezóny těžké. Říká se tomu tým, protože k dobré sezóně potřebuješ víc než jen pár hráčů. Kromě toho člověku všechno to cestování někdy leze na mozek. V sezóně odehrajeme osmdesát dva zápasů, a to bez play-off. Skoro polovina z nich je mimo město. Myslím, že častěji než svůj vlastní byt vidím týmového zubaře.“

„Páni. To je vážně spousta cestování.“

Max si objednal rum s kolou a vodu. Myslela jsem si, že po zápase potřebuje doplnit tekutiny, ale všimla jsem si, že se alkoholu ještě ani nedotkl. Už jsme tam seděli tak dlouho, že led v jeho sklenici stihl roztát. Ukázala jsem na menší ze sklenic a podotkla: „Ještě ses ani nedotkl svého drinku.“

„Když mě druhý den čeká trénink nebo zápas, alkohol nepiju.“

Zamračila jsem se. „Proč sis teda objednal rum s kolou?“

„Nechtěl jsem, abys ses při objednávce cítila hloupě, pokud nebudu pít.“

Usmála jsem se. „To je od tebe milé. Děkuju.“

„Pověz mi o svém dnešním rande. Byl to úplný propadák, nebo jen slabota ve srovnání s tím prvním klukem, kterého jsi potkala?“ Mrkl na mě.

„Skutečný Adam byl moc fajn.“

„Fajn?“ Maxův samolibý úsměv se rozšířil. „Takže to nestálo za nic, co?“

Na stole přede mnou ležel ubrousek. Zmačkala jsem ho a hodila ho po něm, ale on ho zachytil.

„Páni.“