CO KDYŽ TO VYJDE?

Text a vnitřní ilustrace © Michaela Červenková, 2026

Obálka © Tereza Eager, 2026

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-284-1475-7

Všem, kteří se bojí, že nejsou dost.

1. kapitola

„Víš, taky sis je mohla oblíknout,“ říká máma, když vychází z kabinky převlečená do modrých jednodílných plavek s bílýma pruhama na bocích.

Aby všichni viděli, jak zjizvený mám ramena, záda a dekolt? Fakt ne. Jenomže mámě tohle nemá cenu vykládat.

„To je dobrý,“ říkám neutrálně.

Máma nesouhlasně stiskne rty, ale naštěstí to nekomentuje.

„Kde je táta?“ mění téma.

„Už šel k bufetu,“ ukazuju přes trávník plný lehátek a opalujících se lidí k dřevěný boudě na druhý straně areálu.

„Snaž se netvářit, jako bychom tě sem přitáhli násilím,“ říká máma, když se prodíráme mezi ostatními návštěvníky koupaliště.

„Dobrovolně tady nejsem.“

„Tak promiň, že jsem chtěla strávit nějaký čas se svojí dcerou,“ pokračuje máma ironicky, ale trochu smířlivěji.

„Mohli jsme zůstat doma a hrát Dominion.“

„Protože sen každý osmnáctiletý holky je trávit odpoledne zavřená s rodičema doma nad deskovkou. Zvlášť když je poslední týden před letníma prázdninama a všichni ostatní jsou venku.“

„Takže mě mučíš pro moje vlastní dobro?“

„Přesně tak.“

„Jsi hrozná,“ směju se.

„Nejhorší.“

Nejsem si jistá, jak se rodičům podařilo mě přemluvit, abych šla s nima. Koupaliště je poslední místo, kde bych se dneska chtěla vyskytovat. Spíš byste potkali žirafu na Aljašce než mě u bazénu. Jenomže naši dokážou být někdy opravdu hodně přesvědčiví. Zvlášť máma.

Začala, že je už docela horko a bylo by fajn se zchladit, což je sice pravda, ale pro mě to není žádnej argument. Na to mi stačí dát si doma studenou sprchu a nemusím se ztrapňovat v plavkách před polovinou města.

Pak přišla s tím, že bych udělala Elišce radost. No, těžko říct. Eliška je hlavně mámina kamarádka a vzhledem k tomu, že na koupališti pracuje, na nás stejně nebude mít moc času. Jasně, pozvala nás, ať se zastavíme, protože v bufetu poprvé zkouší prodávat domácí směs točený zmrzliny. Ale asi jí půjde víc o to, kolik zmrzliny prodá, než jestli si ji přijdu koupit zrovna já.

Táta mě sem asi taky chtěl dostat, protože nabídl, že si ani nemusím brát plavky. Bude mu stačit, když s nima půjdu a dám si u Elišky v bufetu kafe. To už byla trochu snesitelnější představa, i když pořád ne lákavá.

Vrcholnej trumf ale vynesla máma, když řekla, že jestli půjdu, konečně si se mnou popovídají o laseru. Aby bylo jasno, nejsem nadšenec do fyziky ani se nesnažím postavit paprsek smrti. O co ale dost stojím, je zbavit se jizev po akné, a frakční laser prý s kůží dělá zázraky.

Takže jsem tady. Na koupališti. Očividně sem nepatřím, už jenom proto, že zatímco všichni ostatní nosí plavky, já mám košili s tříčtvrtečním rukávem úzkostlivě zapnutou až ke krku.

„Holky, pojďte ochutnat!“ volá táta od bufetu a zvedá k nám kornout se zmrzlinou. „Je to dobrota.“

„Ale byl to boj,“ upozorňuje Eliška za okýnkem boudy. „První várka byla strašně nevýrazná a druhá nechtěla tuhnout. S touhle už jsem docela spokojená. Dáte si malinu, citron, nebo obojí?“

„Jsem pro obojí,“ hlásí se máma.

„A pro tebe, Broňo?“

„Tak malinu, díky.“

Bojím se zamazat si zmrzlinou obličej, abych si nezkazila make-up. I když mi Eliška dává kornout, raději si beru i plastovou lžičku.

„Hm-m! Je báječná,“ chválí máma. „Máš v plánu si dělat vlastní zmrzlinu pravidelně?“

„Ráda bych, ale nevyplatí se mi to,“ vrtí hlavou Eliška. „Je s tím moc práce a navíc toho musím udělat strašně moc, aby to na koupáku vydrželo pro všechny zákazníky. Nemůžu si dovolit, aby mi v poledne došla.“

„Máš tu docela narváno,“ ukazuje táta k zaplněnýmu plácku se židličkama vedle bufetu.

„Sotva to stíhám – a to ještě ani nezačaly letňáky,“ přiznává Eliška. „Dřív mi pomáhala Vanda, ale letos jí brigáda u mámy není dost dobrá, tak si sjednala job v nějakým call centru.“

„A neuvažovala jsi o tom najmout si výpomoc?“ ptá se máma.

„Vedení koupaliště mi to doporučuje, ale nemám čas dělat pohovory,“ stěžuje si Eliška.

„Třeba by ti pomohla Broňa,“ nabízí máma.

Kdyby mohl pohled probodávat, byla by teď děravá jako cedník. Já a prodávat na koupališti? To je opravdu špatný nápad.

„Co!“ nenechává se odradit. „Holky ve tvým věku už mívají brigády běžně.“

„Přivýdělek by se ti hodil,“ souhlasí táta.

„Myslím, že se bez toho obejdu,“ říkám.

Pohled na partu holek v bikinách, které hrajou kousek od nás beachvolejbal, mi to jenom potvrzuje. Nepatřím mezi lidi, co bezstarostně vystavujou svoji bezchybnou pokožku sluníčku. Nemám tu co dělat.

„Já bych tě brala,“ přerušuje moje úvahy Eliška.

Asi se snaží zvednout mi sebevědomí, takže se na ni v odpověď slabě usmívám. Nesnáším, když mě máma dostane do podobný situace. Nejsem připravená se bránit.

„Fakt. Kdybys mi točila zmrzlinu, dělala kafe nebo to za mě občas vzala u kasy, dost bys mi tím pomohla,“ naléhá na mě.

„Nevím,“ snažím se neznít tak defenzivně, jak se cítím.

Musíme ustoupit od okýnka bufetu, protože Elišce přichází další zákazník. Pracuje rychle. Jen co vyjede účtenka, už má v jedný ruce kornout a druhou zapíná kávovar.

„Přemýšlej o tom,“ vybízí mě máma. „Byla by to nová zkušenost.“

„Zrovna o tuhle zkušenost úplně nestojím.“

„Neblbni. Je to skvělá příležitost ukázat, co umíš,“ pokračuje neoblomně. „Eliška pomoc potřebuje a ty jí toho můžeš tolik nabídnout.“

„Jako poďobanej obličej a nulovou praxi? Kdo by o to nestál?“

„Víš, že tak to není,“ mírní mě táta. „Navíc abys měla praxi, někde začít musíš. Tak proč ne v klidu u někoho, s kým se znáš? A třeba si vyděláš i na ten laser.“

To moje protesty na chvíli zastaví. Hlavou mi probíhá pár čísel, ale výsledky nejsou nic moc. Vrtím hlavou. „Tak dobře se zase pomocný síly neplatí.“

„Ale stojíš o ten zákrok, ne?“ naléhá máma a vyměňuje si s tátou významný pohled.

„Mám pro tebe návrh,“ říká pomalu táta.

„Začínám se bát,“ snažím se být vtipná, ale ve skutečnosti to myslím úplně vážně.

„Když tu brigádu vezmeš a vyděláš si na laser půlku, přidáme ti s mamkou druhou.“

Šach mat. Sakra!

„Ale co když tu potkám někoho ze základky?“ bojím se.

„Proč by to měl být problém?“ ptá se máma. „Myslela jsem, že už ses přes to přenesla. Je to minulost.“

„Pro mě jo, ale…“

„Tak vidíš,“ pokládá mi konejšivě ruku na rameno.

„Třeba si děláš jenom zbytečný starosti,“ dodává táta. „A jestli se někdo objeví, bude to na pár minut a pak zase zmizí.“

„Stejně je nechci vidět.“

„Ale to laserové ošetření chceš, že jo?“ zvedá máma obočí.

Pevně svírám rty. Významně kývá hlavou směrem k Elišce a já frustrovaně vydechnu.

„Fajn,“ cedím neochotně skrz zuby a otáčím se k okýnku bufetu. „Eliško, vážně bys mě tady chtěla?

2. kapitola

Tolik k mým plánům na prázdniny. Ne že bych předtím, než mě rodiče přemluvili na brigádu u Elišky, nějaký měla. K moři nejezdíme, protože naši nesnáší vedro a já… co bych tam dělala? Leda bych se koupala v neoprenu. Plavky na sebe fakt nevezmu. Když nechci zjizvený ramena ukazovat tady v Čechách, v cizině to není jiný.

Jezdili jsme na hory, ale přestalo mě bavit pořád se trmácet do kopce a potit se přes vrstvy make-upu. Toho si užiju dost doma, kde se na mě nedívají turisti. Nesnáším ten pocit, když si mě prohlíží, jako by viděli pod moje líčení. Úplně nejhorší je, když se zapomenu a bezmyšlenkovitě si otřu zpocenej obličej. Občas si omylem setřu část make-upu a vypadám, jako bych měla lepru.

Rodiče někdy jezdí s kamarády na vodu, ale… Od jistý doby mám s touhle aktivitou celkem problém.

„Pojď do vody!“ přemlouvala mě Klára.

Byl nejteplejší den týdne a třídní usoudila, že místo sjíždění Vltavy bude dneska lepší dát si volno. Horko přímo svádělo ke koupání v řece a většina spolužáků toho využila. Já ne. Seděla jsem ve stínu pod stromem, scrollovala instagramem a držela se dál od ostatních. Asi jsem ale měla napsat ceduli „DEJTE MI VŠICHNI POKOJ“ a vyvěsit si ji nad hlavou, protože některým to očividně nedocházelo.

„Nejdu,“ odmítla jsem razantně a demonstrativně si přitáhla kolena pod bradu.

„Proč ne?“ ptala se. Ne že by jí na mně záleželo.

„Nechce se mi,“ lhala jsem.

Ve skutečnosti jsem netoužila po ničem jiném než skočit do vody a trochu se zchladit. Jenže to by znamenalo svléknout se do plavek, a tak by ostatní viděli moje poďobaný záda. A že jsem v tu chvíli měla několik opravdu hnusně zanícenejch beďarů. Hůř než moje záda vypadal snad jenom obličej. To byl taky důvod, proč jsem i ve 28 °C snášela tlustou vrstvu make-upu a pudru. Nic příjemnýho.

„Mně je tady dobře,“ snažila jsem se vzdorovat.

„Nekecej,“ řekl Vítek, když zrovna doplaval ke břehu. „Jsi rudá jako rajče.“

Sklonila jsem hlavu, aby nebylo vidět, že jsem zčervenala ještě víc. Bože, musím vypadat hrozně! Proč to musí vytrubovat do světa?

„I normálně vypadá tvůj pizza-face děsivě, ale teď je to extrém,“ Vítek se očividně bavil a nebyl sám. Několik kluků mu dělalo nadšený publikum a s každou další poznámkou se smáli víc a víc.

„Vypadáš jako rozžhavená čajová konvice, Příhodová,“ přisadila si Klára. „Už jenom čekám, kdy ti začne z uší stoupat pára.“

Pevně jsem zaťala pěsti.

„Ušima ne, nosem,“ opravil ji Vítek.

Teď už mě sledovali všichni. Někteří měli dost slušnosti, aby se snažili svůj smích maskovat, ale většina z nich se s tím neobtěžovala.

„Ty seš debil!“ Navztekaně jsem se postavila.

„Možná jsem debil, ale aspoň se mi vedrem neroztéká obličej,“ prsty obou rukou si hrnul kůži na tvářích, jako by se mu rozpouštěla. „Tak neblbni a pojď se koupat.“

Do očí se mi hrnuly slzy. Proč mě nemůžou nechat na pokoji? Nestačí, že se při pohledu do zrcadla sama sebe štítím? Nepotřebuju, aby mi to připomínali.

„Kam jdeš?“ zavolal Vítek, když si všiml, že se otáčím k odchodu.

Neodpověděla jsem.

„Chtěla ses přece jít taky vykoupat, ne?“

Nechtěla! Svírala jsem ruce v pěst tak silně, až jsem si zaryla nehty do dlaní. To proto, abych neřekla nějakou blbost, abych nebrečela.

Byla jsem k nim otočená zády, takže jsem si nevšimla, že Vítek vylezl z vody. Když mě popadl za ruku a postrčil k řece, nebyla jsem připravená a málem ztratila rovnováhu.

„Co děláš!“ vykřikla jsem.

Pokusila jsem se od něj odstoupit, ale on mě pořád držel za předloktí.

„Pomáhám ti do vody,“ uchechtl se.

Začala jsem se bránit s novou vervou, ale jemu to přišlo jenom k smíchu. Jak by ne, když měl už tehdy o několik kilo a dvacet centimetrů víc než já. Neměla jsem šanci. Postupně mě strkal blíž a blíž k řece.

Ze všech sil jsem se mu snažila vytrhnout, ale nešlo to. Každej pokus dostat se z jeho sevření vedl jenom k tomu, že se mi stahovalo ramínko trička níž a odhalovaly se další a další centimetry ošklivý flekatý kůže. Sakra!

Smál se. A smáli se i Klára, Adam, Zuzka, Filip, Sabina a všichni ostatní. Cítila jsem, jak jsem rudá rozpaky. Pořád jsem si opakovala, že nesmím brečet.

„Pojďte mi s ní pomoct!“ zavolal.

Adam a Klára jako by přesně na tohle čekali. Během chvíle byli u mě a se smíchem mě začali postrkovat k vodě.

„Nechte mě!“ křičela jsem.

Přes všechny moje snahy jsme se nebezpečně přiblížili k řece a pak… Konečně! Jako zázrakem jsem se jim vysmekla. Napadlo mě, že teď už jsem z toho venku. Ale než se mi podařilo dostat se z jejich dosahu, Vítek do mě strčil. Škobrtla jsem a po zadku spadla do vody.

„Hej! Co vyvádíte?“ křičela učitelka, když k nám přišla.

„Ale nic. Příhodová zkouší skákat kufr pozadu,“ komentovala posměšně Klára.

„Kufr? Já myslel, že to byla bomba,“ culil se Vítek.

„Na pár minut si odskočím na záchod a vy se mi tady utopíte,“ zavrtěla učitelka hlavou. „Jestli budete takhle pokračovat, příští rok s váma nikam nepojedu.“

Když se na mě podrážděně podívala, připadala jsem si, jako by to všechno byla moje chyba. Jako bych mohla za to, že mě ty idioti shodili do vody.

„Polez z tý řeky, Broňo,“ natáhla učitelka ruku, aby mi pomohla. Během vteřiny se jí ale moje mokrá dlaň vysmekla a já skončila zpátky na zadku ve vodě. To mezi spolužákama vyvolalo další bouřlivej smích.

„To je pako!“ ozval se někdo.

„Co jinýho bys čekala?“

To, že jsem byla celá mokrá, mělo jedinou výhodu. Když jsem se škrábala na břeh, nebylo poznat, že brečím.

Ne, rozhodně nemám v plánu sjíždět žádnou další řeku. Takže ve výsledku mě čeká jenom pár výletů s rodičema, courání po městě s kamarádkou a teď se k tomu přidala ještě brigáda na koupališti.

„Jsi nervózní?“ ptá se Eliška.

Je první červencové pondělí, osm padesát pět ráno, a společně čekáme na dnešní otevření koupaliště. Eliška už mi ukázala co a jak, takže jenom zbývá, aby přišel první zákazník.

„Je to tak vidět?“ děsím se. Přemýšlím, jestli mě prozradilo nejistý přesouvání váhy z nohy na nohu, nebo to, jak každou chvíli vytahuju z kabelky zrcátko a kontroluju make-up.

„Trochu,“ připouští. „Ale to bude dobrý. Uvidíš.“

Nevidím. Mám pocit, že nervozita je pořád stejná. Musím tu vypadat divně. Holky jako já nepatří za pult bufetu. Na koupališti by měly točit zmrzlinu veselý blondýnky v krátkejch šatičkách, ne… prostě ne já!

Ještě tři minuty. Ještě minuta. Ještě dvacet vteřin. Za plotem slyším nejasný rozhovory lidí, kteří čekají, až se koupaliště otevře. Kolik jich tam asi je?

Úderem deváté se dovnitř začínají valit davy. Lidi se nejdřív hrnou k lehátkům a zabírají si nejlepší místa. Někteří hned rezignujou, protože šance, že na ně zbude lehátko, se každou vteřinou zmenšuje, a jdou si rovnou roztáhnout deku na trávník. Děti rychle běží do vody a většina dospělých se k nim brzy přidává. Najde se ale i pár výjimek. Třeba drobná pihatá paní, která hned jak vyšle děti do bazénu, míří k bufetu.

„Jakou zmrzku dneska točíte?“ ptá se.

„Čokoláda–vanilka,“ říká bez zaváhání Eliška.

„Tak mi dejte čokoládovou.“

„Velkou, nebo malou?“

„Malou. Ať ji stihnu sníst dřív, než kluci vylezou z vody,“ usmívá se malá pihatá paní.

Myslím si, že jsou to zrovna její kluci, co na brouzdališti spustili vodní bitvu.

„Broňo, to je na tebe,“ upozorňuje Eliška, zatímco se dává do markování.

Fajn! Jdu na to! Beru kornout, do druhý ruky páčku od zmrzlinového stroje. Pomalu za ni beru a kroutím zápěstím.

„Ups!“ komentuju.

Moje první oficiálně natočená zmrzlina se podobá zhroucenýmu mrakodrapu, ale pihatá paní si naštěstí nestěžuje.

„Tobíku, okamžitě přestaň plivat na svýho bratra!“ křičí. Rychle si ode mě bere objednávku a vrací se za dětma k vodě.

Zvládla jsem to.

Druhý pokus – velká míchaná – vychází o něco líp. Jasně, je trochu šikmo, ale drží. Pak přichází několik objednávek nápojů. S těma není zdaleka tolik práce. Prostě jenom podávám láhve a plechovky z chlaďáku a v těch několika případech, kdy si někdo objednává kafe, jsem vděčná, že tu je automatickej kávovar, takže stačí jenom zmáčknout pár tlačítek.

Následuje další zmrzlina – malá vanilková – a pak párek v rohlíku. S tím naštěstí taky není moc práce. Chlápek za pultem na mě ale kouká déle, než by musel. Zírá na moje jizvy? Vidí skrz líčení? Ve chvílích klidu vytahuju zrcátko a pečlivě kontroluju svůj odraz, ale jediný, co vidím, jsou kapičky potu stékající mi po čele. Beru kosmetickej ubrousek a opatrně se je snažím odsát, aniž bych si setřela líčení.

„Á, můj oblíbený zákazník,“ komentuje Eliška nově příchozího.

Schovávám zrcátko do kabelky a otáčím se k okýnku, připravená pracovat, jenomže… Z obličeje mi odtéká všechna krev. Mám pocit, že každou chvíli omdlím. Možná by to tak bylo lepší.

„Vítku, tohle je Broňa,“ představuje nás Eliška. Netuší, že je to zbytečný.

„Jasně že je,“ usmívá se můj bývalý spolužák. „Páni! Málem bych tě nepoznal.“

Sakra–sakra–sakra! Do háje, na Měsíc a zase zpátky!

„Jak dlouho jsme se neviděli?“

Nezmůžu se na jediný slovo.

„Jsou to tři roky, ne?“ pokračuje bezstarostně dál ve svým monologu a sjíždí mě pohledem. Automaticky se za pultem přikrčím. Je mi jasný, že jenom odpočítává vteřiny, než se vytasí s nějakou rádoby vtipnou hláškou, která bude skrznaskrz ponižující.

„Takže jsi tu taky na brigádě?“ ptá se konverzačně.

Teď už ze sebe budu muset něco vymáčknout. Těžko bych Elišce vysvětlila, proč nereaguju na přímou otázku. Možná ale nebudu odpovědi fyzicky schopná, vzhledem k tomu, jak mám sevřený hlasivky. Musím se vzchopit. Hned! Nechci, aby věděl, že se před ním pořád vnitřně kroutím jako žížala na háčku a cítím se stejně tak bezmocná. Na co že se ptal? Jo, brigáda.

„Už to tak bude,“ komentuju a snažím se vložit do těch slov tolik nezájmu, kolik se do nich jenom vejde. Jsem úplně klidná. Vůbec se nenervuju. Ani trochu. Dokud mi to nesecvakne.

„Počkej!“ uvědomuju si, co vlastně řekl. „Jak jsi myslel to taky?“

Vítek se hrdě napřímí a na pár sekund se k nám otáčí zády. Až teď si všímám bílo-oranžového ladění jeho oblečení. Na zádech se mu velkýma písmenama vyjímá slovo PLAVČÍK. Myslím, že dostanu infarkt.

„To jako fakt?“ Doufám, že nezním tak zoufale, jak se cítím.

„Říkala jsem, že je to věrný zákazník,“ usmívá se Eliška, která si mojí reakce očividně nevšímá. „Pana plavčíka tu mám každou chvíli.“

„Zatím jenom pomocnýho plavčíka,“ opravuje ji pokorně Vítek, ale jsem si jistá, že to je jenom póza. Nikdy nebyl skromnej.

„Víš, že jsem na základce sportovně plaval, ne?“ otáčí se zase na mě, takže trnu jako srna ve světle auta. „Jsem na bazénu jako doma. Nabídli mi, že když jim tady přes léto helfnu, můžu po zavíračce chodit plavat zdarma. No neber to!“

Snažím se potlačit stoupající hladinu paniky, co se nebezpečně zvedá a hrozí, že mě celou zaplaví. Asi se v ní utopím. To jako že ho budu muset vídat pravidelně? Ne, ne, ne, ne, ne…

„Máš dneska odpolední?“ ptá se Vítka v klidu Eliška.

„No jo,“ přikyvuje. „Dneska je vedro na padnutí, tak počítám, že po druhý hodině to tady bude zase narvaný. Doufám, že máte dost zmrzliny, jinak se všichni upečeme.“

„Mám v chlaďáku rozmíchanou směs na dalších dvě stě porcí,“ uklidňuje ho Eliška.

„Koukám, že dneska točíš zaručenou kombinaci,“ čte si Vítek vývěsku na stěně bufetu.

„Kdepak. Já dneska netočím, od toho tady je Broňa,“ opravuje ho Eliška.

„No paráda,“ usmívá se Vítek. „Nechtěla bys mi udělat jednu porci čokoládový?“

Jaj. Zase mluví na mě.

„Čtyřicet korun.“

„Ale no tak!“ říká a slovo tak teatrálně protahuje. „Jsme přece kámoši,“ přemlouvá mě.

My dva? Kámoši? Vysmála bych se mu, kdyby se mi od stresu nesvíral žaludek jako na horský dráze. Vnitřní hlásek mi našeptává, že tohle celý je jenom nějaká zbytečně komplikovaná hra, která má za cíl mě ponížit. Nervozitou se mi chvějou ruce, vlasy se mi lepí na zpocenej, jizvičkama posetej obličej.

Mám pocit, že každou chvíli musí přijít jízlivá poznámka ohledně pozůstatků po akné, které se mi navzdory všem snahám nedaří úplně zakrýt, nebo mojí neschopnosti udělat tak jednoduchý úkol jako natočit zmrzlinu. To by k němu totiž sedělo mnohem víc než tahle divná, zdvořilá konverzace.

„Kámoši, nebo ne, víš, jaký jsou pravidla,“ vloží se do toho Eliška. „Máš u mě zdarma jenom jednu porci zmrzliny na týden, tak si pořádně rozmysli, jestli si tuhle výhodu chceš vyplácat už v pondělí před směnou.“

Vítek rezignovaně zvedá ruce nad hlavu v gestu porážky.

„No dobře, dobře,“ říká trochu zklamaně, ale stále s úsměvem. „Přijdu, až začne pořádně pařit slunce.“

„Hej, Vítku!“ přerušuje nás hlavní plavčík. „Přestaň se vykecávat a mazej ke skokánku. Už pět minut tam máš být.“

„Běžím! Hlavní plavčík se musí poslouchat,“ dodává naším směrem pobaveně. „Tak se uvidíme později.“

Volným krokem se vydává k hlubokýmu bazénu se skokanským můstkem. Cestou pozdraví pihatou paní, která zrovna balí do ručníku jednoho ze synů a kope zpátky do brouzdaliště nafukovací míč, co dětem nečekaně vyskočil z vody.

„To je kecal,“ vrtí pobaveně hlavou Eliška. „Ne že se od něj necháš přemluvit, abys mu dala něco zdarma. Někdy je vážně dost přesvědčivej.“

„Bez obav,“ ujišťuju ji. „Přesně vím, jakej je. Chodili jsme spolu do třídy na základce.“

„Tak odtud se znáte,“ přikyvuje Eliška.

Každou chvíli vrhám po Vítkovi postranní pohledy a modlím se, aby mě nechal na pokoji. I tak jsem roztržitá. Nepomáhá ani rozptýlení v podobě nové vlny lidí a práce u zmrzlinového stroje.

Čím dál tím víc si uvědomuju pohledy našich zákazníků. Možná vidí, jak se mi chvějou ruce. Jak jsem nemotorná. Možná jim připadám divná, protože i v tomhle vedru mám tričko s výstřihem vysokým až ke krku, aby maskoval co nejvíc jizev. A možná je to všechno chyba jistýho pomocnýho plavčíka, který si bezstarostně sedí u bazénu a mrká na každou holku, co projde okolo.

3. kapitola

Fakt nechápu, o co mu jde. Proč něco neřekne? Ne že by byl zticha, mluví každou chvíli. Ale ani jedna narážka na můj pizza-face nebo jak se mi vedrem roztejká ksicht. Naštěstí je na koupáku dneska fakt dost narváno, takže je u okýnka bufetu v podstatě pořád plno a on se většinou drží dál a hlídkuje u skokánků.

Ale stejně je divnej. Několikrát ho nachytám, jak na mě zírá. Většinou stačí uhnout pohledem a dělat, že nic. Naposled na mě ale zůstal koukat a jenom se široce usmál. Je to hrozivý. Chtěla bych být silná a ten pohled vydržet, ale nejsem. Nikdy jsem nebyla.

Neochotně jsem seděla v lavici, snažila se dělat, že tu nejsem, a v duchu nadávala na Marii Terezii a školní docházku. Velká přestávka byla snad nekonečná. Při hodině na mě aspoň koukala jenom učitelka, ale teď nikdo neseděl na svým místě, a když jsem zrovna neschovávala flekatej obličej za sešit matiky, mohl ho vidět každý.

„Příhodová, chytej!“ ozvalo se z druhý strany učebny, a než jsem se stačila rozkoukat…

Plesk!

Jedna z nevýhod toho, když předstíráte, že jste neviditelný, je, že ve skutečnosti vidět jste. A tak i když se mi skoro podařilo sebe samotnou přesvědčit, že neexistuju, na Vítka to nemělo žádnej vliv. A na špinavou houbu skrz naskrz nacucanou vodou taky ne. Trefila mě přímo do obličeje, a protože ji ten kretén hodil tak silně, jako by mi chtěl urazit hlavu, vyždímal se celej její obsah na moje tričko.

V šoku jsem zalapala po dechu a prohlížela škody. Nejenom že jsem byla celá mokrá, ale můj make-up dostal nemocně špinavej nádech. Navíc mi pod světle růžovým tričkem výrazně prosvítala puntíkovaná podprsenka. Měla jsem pocit, že se na místě propadnu hanbou.

„Idiote!“ vyjela jsem na něj. Hlas mi z toho stresu přeskočil skoro o oktávu výš.

„Promiň,“ řekl absolutně neupřímně přes záchvat smíchu. „Myslel jsem, že ti pomůžu umejt nějaký fleky, ale na dalmatiny, berušky a tebe voda asi nefunguje.“

Vzteky jsem vyskočila na nohy, ale pak mi došlo, že takhle mě vidí ještě víc lidí. A že se fakt koukali. Koukali a smáli se. Jeden kluk sjel pohledem na moje prsa a hlasitě hvízdnul. Objala jsem se rukama a vyběhla ze třídy. Dýchala jsem přerývaně, jen těžko jsem přemáhala slzy.

Zapadla jsem do nejbližší koupelny. U umyvadla se zrovna bavily dvě holky z devítky, a když mě viděly celou mokrou a špinavou, rozesmály se. Zavřela jsem se v kabince a snažila se racionálně přemýšlet.

Co budu dělat? Takhle přece nemůžu chodit po škole. Sakra! Je teprve velká přestávka a my dneska končíme až po osmý hodině. O polední pauze bych teoreticky mohla zkusit vyklouznout domů, ale teď je škola zamčená. Jak vydržím další tři hodiny?

A pak, v záblesku inteligence, který byl v tu chvíli jako zázrak, jsem si vzpomněla na úbor z tělocviku. Jasně, vytahaný tričko, co jsem nosila na cvičení, nebyl žádnej zázrak. Taky už úplně nevonělo, ale pořád to bylo lepší než tohle.

Zhluboka jsem se nadechla a s nově nabranou silou se vydala do šatny. Prosvištěla jsem chodbou a i dobu u skříňky jsem zkrátila na minimum. Popadla jsem tričko, kosmetickou taštičku a utekla zpátky na záchody.

Otřela jsem se do posledních suchejch záhybů jinak promočenýho trička a oblékla si vrchní díl cvičebního úboru. Na pohled to nebyla žádná sláva. Naštěstí džíny jdou kombinovat prakticky se vším. U umyvadla jsem si osušila obličej papírovýma utěrkama a za pomoci nouzových zásob kosmetiky jsem zakryla to nejhorší ze svejch beďarů.

Konečně jsem se trochu uklidnila. Nádech a výdech. Nádech a výdech. Hlavou mi zněl hlas mámy: „Spousta ženských se nelíčí vůbec, tak proč bys nepřežila jeden den bez make-upu?“ Původně to sice říkala v jiný souvislosti, ale mělo by to platit i teď, ne? Prostě to přežiju!

Sbalila jsem si věci a rozhodnutá nedat na sobě nic znát jsem se vydala do třídy. Ale ještě jsem se ani nedostala ode dveří k lavici, když jsem zaslechla svůj vlastní hlas zkreslený reprákem mobilu.

„Ty idiote!“

A stejně mechanický hlas Vítka, jak říká: „Promiň. Myslel jsem, že ti pomůžu umejt nějaký fleky, ale na dalmatiny, berušky a tebe voda asi nefunguje.“

Nejdřív jsem ztuhla. Jak je tohle možný? Začala jsem se rozhlížet. Odpověď se mi ani trochu nelíbila.

„Nevěděl jsem, že dokážeš takhle pištět, Příhodová,“ řekl Vítek a ukázal na mobil, který držela Klára. Na displeji bylo jasně vidět video ukončený ve chvíli, kdy jsem vybíhala ze třídy.

„Pusť to ještě jednou,“ vybízel spolužačku další kluk ze třídy.

Tak ona to natočila? Kráva! Můj hlas se z mobilu ozval nanovo.

Vítek se na mě díval a křenil se. Chtěla jsem být statečná a ten pohled mu oplácet, ale prostě to nešlo. Nešlo to! Natočila jsem hlavu, aby mi do obličeje spadaly vlasy.

„Debilové!“ řekla jsem, jak nejhlasitěji jsem mohla, ale moje slova zazněla asi tak jasně jako mumlání za bouřky.

To je tak ponižující! Jak to, že nemám ani energii se bránit? Silou vůle jsem se snažila zatlačit zpátky slzy, které se mi draly do očí.

Ale já je vyhrát nenechám! Neukážu slabost! Nebudu se kvůli nim zase cítit mizerně! Prostě ne!

4. kapitola

„Jenom se nalíčím a už běžím,“ slibuju, když mi zvoní telefon. Ramenem si ho přidržuju u ucha a přitom si u toaletního stolku zapudrovávám lícní kosti.

„Víš, Siru Frederikovi i mně je celkem jedno, jestli máš dneska o pupínek víc, nebo míň,“ ujišťuje mě po telefonu Šárka, moje spolužačka a kamarádka.

„Já vím, já vím,“ opakuju. „Dělám to hlavně kvůli sobě. Nepotřebuju, aby se ostatní dívali na moje jizvy.“

Nechci být fiflena. Nejsem ten typ holky, co nemůže vyjít z bytu jinak než dokonale vyladěná od ponožek po sponky ve vlasech. Nepotřebuju být dokonalá. Stačí, když pro mě bude snesitelný podívat se do zrcadla, a to dost dobře nejde, pokud vypadám, jako bych měla lepru.

„Slyšela jsem, že některý africký kmeny si dělají jizvy úmyslně místo tetování,“ uvažuje nahlas Šárka.

„No, tak to není můj případ,“ komentuju. „Dokud nezačnou jiz-

vy po akné samy od sebe vytvářet aspoň trochu estetický vzory, zůstanu u make-upu. Fajn. Jsem hotová,“ hlásím a končím hovor.

V předsíni si beru tenisky a jdu ven. Před dveřma mě vítá nadšený štěkání.

„Čau Mimoni!“ zdravím psisko, který se mi motá okolo nohou. Někde daleko v jeho rodokmenu by se možná dala dohledat border kolie, kdyby ho teda měl. Opatrně ho drbu za ušima.

„Neříkej mu tak!“ napomíná mě Šárka.

„Promiň, ale Sir Frederik mu fakt říkat nebudu,“ odmítám. „A vzhledem k tomu, jakej poděs to je, se k němu Mimoň hodí.“

„Sir Frederik je zlatíčko. Jen si nemůže pomoct, když vidí děti,“ uvažuje Šárka. „Nebo veverky,“ dodává. „No, vlastně i jakákoliv jiná zvířata. A auta. A vodu.“

Zvedám nad tím nekončícím seznamem obočí. Kdyby měla Šárka vyjmenovat všechno, u čeho si Mimoň „nemůže pomoct“, byly bychom tu do konce léta.

„Vidíš? Prostě Mimoň,“ stojím si za svým.

„To bych o tobě dneska mohla říct taky,“ oponuje mi Šárka.

„Proč?“

„Jdeš o půl hodiny pozdě,“ upozorňuje mě. „Navíc jsi mi původně slíbila, že se sejdeme v útulku, abychom Sira Frederika vyzvedly spolu, a nakonec jsem musela dojet já za tebou.“

„Promiň.“

Procházíme ulicemi směrem k parku, kde bude moct Šárka pustit Mimoně z vodítka, aby se trochu proběhl.

„Jak se ti to, prosím tě, povedlo?“

„Líčila jsem se.“

„A jéje. To zní, jako bys byla zas v tom svým dolly módu,“ komentuje Šárka a ostražitě si mě prohlíží.

„Možná?“ připouštím neochotně.

„Co se děje?“ ptá se. „Jestli to teda není tajemství.“

Napůl zadoufám, že to Šárka nechá být a já se tím nebudu muset zabývat, ale nevypadá to tak. Váhám. Když něco řeknu, určitě budu znít trapně.

„Víš, jak jsem ti psala, že mám brigádu?“

Šárka přikyvuje.

„Potkala jsem se tam s jedním spolužákem ze základky a… Není to prostě moc příjemný,“ vysvětluju.

Park je nějakých pět bloků od našeho bytu a upřímně, není nic moc. Stromů je tu spíš míň než víc, lavičky jsou daleko od sebe a kromě tří prolézaček, co tu byly už za mýho dětství, tu nic není. To je taky jeden z důvodů, proč sem s Mimoněm chodíme. Pustit ho mezi děti, začala by apokalypsa. Ale sem naštěstí žádný rozumný rodič nezabloudí. Šárka se rozhlíží, a když zjišťuje, že na dohled není jiný pes, uvolňuje Mimoně z vodítka.

„Nech mě hádat,“ říká. „Zlomil ti srdce a dal ti kopačky. Ne! Ty jsi dala kopačky jemu.“

„Nic takovýho,“ šklebím se. „Nechodila jsem s ním. Je to kretén.“

„To Patrik taky, a byli jsme spolu půl roku,“ krčí Šárka rameny.

„Patrik ti neříká, že máš ksicht flekatej jak dalmatin,“ upozorňuju na zásadní rozdíl. „Počkat, vy už spolu nejste?“ dochází mi zpětně, co řekla.

„Pohádali jsme se.“

„Kvůli čemu?“

„Rodiče jeli na víkend pryč, tak jsem si z útulku půjčila Sira Frederika. Víš, že jinak doma zvířata mít nemůžu kvůli tátově alergii, ale slíbila jsem, že všechno vydezinfikuju, a rodiče mi to povolili,“ vysvětluje. „Nejdřív to bylo fajn, ale večer pak najednou volal Patrik, že nám naplánoval kino. Jenže Sira Frederika prostě nemůžu nechat v bytě samotnýho. Vyje, už jenom když se zavřu na záchodě, a dělá hroznej binec.“

„Mám dojem, že kino padlo,“ tipuju si.

„Jo. Patrik z toho nebyl nadšenej, ale domluvili jsme se, že za mnou místo toho přijde domů a koukneme na něco na počítači,“ vysvětluje Šárka. „Jenže Sir Frederik začal jančit, hned jak ho uviděl. Když se mi ho podařilo trochu zklidnit a pustit film, zvrhnul na Patrika colu. Když pak začal okusovat jeho nový boty, tak to Patrik nedal a kopnul ho. To je, co?“

Vytřeštím oči.

„To jako fakt?“ nechce se mi věřit.

„Jo,“ ujišťuje mě. „Tak jsem mu řekla, že takhle se k Siru Frederikovi chovat nebude, ať se kouká srovnat. On na to, že srovnat bych se měla já, když mi jde víc o psa než o něj.“

„Páni.“

„No věřila bys tomu?“ rozhazuje podrážděně rukama.

Věřila. Šárka to se svojí láskou ke zvířatům někdy trochu přehání. Ale kopnout do zvířete, který nemá rozum z toho, co dělá, je dost hnusný. Patrik mu mohl vážně ublížit.

„Chudák Mimoň,“ říkám.

„Takže Patrik si rozchod zasloužil,“ tvrdí. „Co s těma klukama je? Nevím, kdo byl horší, jestli Dan, kterej měl hlubší vztah se svojí motorkou než se mnou, Kuba s tou jeho bláznivou matkou, nebo Patrik. To nemůžu chodit s někým normálním?“ komentuje frustrovaně.

„Dej tomu čas. Někoho si určitě najdeš.“

„Jestli se do tý doby z kluků nezblázním. Vidíš? Narazit na idiota není problém.“

Poklusem se k nám vrací Mimoň a vypadá to, že něco nese v tlamě.

„Co to má?“ ukazuju na něj. „To je rohlík?“

„Kde by asi tak vzal…“ Šárka ukončuje větu v půlce a mhouří oči. „Frede! K noze! Co to máš? Pusť to!“

Mimoň k Šárce sice běží, ale odmítá svoji kořist vydat. Naopak se k nám otáčí zády a rohlík se snaží rozkousat.

„Ale ne! Kdes to vzal?“

„Možná spíš komu?“ opravuju ji a nervózně se rozhlížím. Tak trochu čekám, že na nás každou chvíli někdo vyběhne a vynadá nám.

„Ha!“

S radostným výkřikem Šárka vyrvává Mimoňovi větší kus rohlíku z tlamy. Zbytek Mimoň rychle polyká a vrhá na ni vyčítavej pohled. Docela mu rozumím. Tolik práce jenom kvůli půlce rohlíku? To je na prd! Šárka Mimoně rychle připíná na vodítko.

„Neměly bychom raději vypadnout?“ ptám se.

„Měly bychom spíš zjistit, komu to Sir Frederik vzal,“ nesouhlasí Šárka a už vede Mimoně směrem, ze kterého předtím přiběhl.

„Proč? Abys někomu vrátila oslintanou půlku rohlíku, cos utrhla od tlamy psovi?“

Moc se mi ta představa nelíbí. Tohle nedopadne dobře! Ale stejně jdu za Šárkou, protože co bych pro ni neudělala, že jo?

„Co když to bylo nějaký dítě a Sir Frederik ho shodil na zem?“ říká ustaraně a rozhlíží se.

Přecházíme přes travnatej plácek ke kopečku zarostlému křovím, okolo kterého vede štěrkem vysypaná cestička. Mimoň sebevědomě vyráží doleva. Spokojeně vrtí ocasem a je mu úplně jedno, že má průšvih. Když vidí hejno holubů, jak vyzobávají drobky ze země, radostně nastraží uši a vrhá se k nim.

„Frede!“ křičí na něj Šárka. Jen tak tak se jí daří ho zarazit.

„Hele ho, ksindla!“ křičí a ukazuje na Mimoně. „Už je tady zas.“

„Fajn, má slabší chvíle,“ připouští Šárka. „Ale je tak sladkej…“

Tak jaká byla brigáda?“

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola