Percy Jackson 6
Kalich bohov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Rick Riordan

Percy Jackson 6 – Kalich bohov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Na Walkera, Aryana a Leah.

Pripíjam na nové začiatky!

Rick Riordan: Percy Jackson and the Olympians: The Chalice of the Gods

Text copyright © 2023 by Rick Riordan

Permission for this edition was arranged through the Gallt and Zacker Literary Agency LLC.

Reprinted by permission of Disney • Hyperion Books.

All rights reserved.

Translation © Katarína Lalíková, 2025

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2025

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa. Vyťažovanie textu a dát z tejto publikácie v zmysle čl. 4 smernice 2019/790 EÚ je zakázané.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-4450-8

ISBN e-knihy 978-80-566-5311-1 (1. zverejnenie, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-5312-8 (1. zverejnenie, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-5310-4 (1. zverejnenie, 2026) (ePDF)

Prvá kapitola

SPLÁCHNUTÝ

Aby bolo jasné, do posledného ročníka na strednej som sa nijako zvlášť nehrnul.

Dúfal som, že mi otec napíše ospravedlnenku:

Veľavážený, nech ste, kto ste,

láskavo navždy ospravedlňte Percyho Jacksona zo školy, dajte mu jednoducho záverečné vysvedčenie a hotovo.

S vďakou

Poseidón

Hovoril som si, že si to zaslúžim, keďže od svojich dvanástich rokov stále iba zápasím s rôznymi netvormi a bohmi. Zachránil som svet… trikrát? Alebo štyrikrát? Už ani neviem. Podrobnosti nie sú dôležité. A ani neviem, či si ich ešte pamätám.

Možno si myslíte: Ty kokso! Si syn gréckeho boha! To musí byť sila!

Úprimne? Byť poloboh je väčšinou na zvracanie. Každý, kto tvrdí opak, sa vás pokúša zverbovať na výpravu.

Takže som sa prvé ráno v novej škole – už zase – potácal na chodbe po tom, čo som pre kúzelnú stratu pamäte (nepýtaj sa prečo) premeškal celý tretí ročník. Učebnice mi padali z náručia a ja som nemal potuchy, kde nájdem učebňu matematiky na tretiu hodinu. Angličtina a biológia mi už stihli takmer zavariť mozog. Netušil som, ako to dám do konca vyučka.

Zrazu v školskom rozhlase zapraskalo a ozvalo sa: „Percy Jackson, hláste sa, prosím, v kancelárii výchovnej poradkyne.“

Aspoňže ma tu ešte nikto nepozná. Žiadny spolužiak sa na mňa nepozrel, ani sa mi neposmieval. Tak som sa nenápadne obrátil a zamieril späť do administratívneho krídla.

Alternatívna stredná škola sa usídlila v budove bývalej základky v Queense. To znamená, že tu zostali maličké lavice, ale chýbali skrinky a človek si musel vláčiť všetky veci z triedy do triedy. Na všetkých chodbách bolo vidno stopy predchádzajúceho osadenstva školy – po stenách sa tiahli šmuhy od prstových farieb, z hasiacich prístrojov sa odlupovali nálepky s jednorožcami, vzduchom občas zavial príznačný pach ovocnej šťavy a grahamových sušienok.

Táto škola prijíma každého, kto si potrebuje dokončiť stredoškolské vzdelanie. Je fuk, či sa človek vracia z polepšovne, má vážne problémy s učením, alebo je čírou náhodou poloboh s večne sa lepiacou smolou na päty.

Je to tiež jediná škola v New Yorku, ktorá ma bola ochotná prijať do štvrtej triedy a pomôže mi dohnať všetko, čo som za minulý rok zameškal.

Dobré na tom je, že tu majú plavecký tím a bazén s olympijskými rozmermi (netuším prečo), takže môj nevlastný otec Paul Blofis usúdil, že bude pre mňa tá pravá. Sľúbil som mu, že to skúsim.

A tiež som to sľúbil svojej priateľke Annabeth. Máme v pláne, že keď dokončím strednú, spoločne nastúpime na vysokú. Nerád by som ju sklamal. Predstava, že by do Kalifornie odišla bezo mňa, mi robí vrásky na čele…

Kanceláriu poradkyne som našiel na mieste, kde predtým musela byť školská ošetrovňa. Zistil som to podľa obrázka na stene so smutnou fialovou žabou s teplomerom v papuľke.

„Pán Jackson! Poďte ďalej!“

Výchovná poradkyňa obišla stôl a chystala sa mi podať ruku. Potom si všimla, že v náruči zvieram tri tony učebníc.

„Niekam si to odložte,“ povedala mi. „A posaďte sa, prosím!“

Ukázala na nizučkú modrú plastovú stoličku. Sadol som si a vo výške očí sa mi na jej stole zjavila nádoba s ovocnými želé cukríkmi.

„Takže!“ Poradkyňa sa na mňa zo svojho viditeľne pohodlného mohutného kresla žiarivo usmiala. Oči jej za hrubými sklami okuliarov plávali ako v akváriu. Sivé vlasy sa jej krútili v pravidelných radoch, pripomínali liaheň ustríc. „Ako sa vám tu páči?“

„Tá stolička je dosť malá.“

„Myslím tu v škole.“

„No, zatiaľ som mal iba dve hodiny…“

„Už ste si vyplnili prihlášku na vysokú školu?“

„Ledva som dorazil.“

„Presne tak! Už teraz meškáme!“

Pozrel som sa na fialovú žabu. Vyzerala úplne rovnako mizerne, ako som sa cítil. „Pozrite sa, pani…“

„Hovorte mi Eudora,“ milo ma prerušila. „Tak sa pozrieme, čo tu máme za brožúrky.“ Zalovila v zásuvke stola. „Polytechnika. Bostonská univerzita. Newyorská univerzita. Arizonská štátna univerzita. Floridská univerzita. Nie, nie, nie.“

Rád by som ju zastavil. Pulzovalo mi v spánkoch. Moja hyperaktivita ma svrbela pod kožou, akoby sa mi tam preháňali mravce. Nedokázal som myslieť na vysokú školu.

„Pani poradkyňa, vážim si vašu pomoc,“ spustil som, „ale vlastne už mám vybrané. Ak zvládnem tento školský rok…“

„Áno. Univerzitu v Novom Ríme,“ pokývala hlavou a ďalej sa prehrabávala v stole. „Lenže tá smrteľná poradkyňa jej brožúru zrejme nemá.“

Luplo mi v ušiach. Na podnebí som zacítil slanú vodu. „Smrteľná poradkyňa?“

Ruka mi skĺzla k vrecku riflí, kde nosím svoju obľúbenú zbraň, vražedné guľôčkové pero. Nebolo by to prvý raz, čo by som sa musel brániť útoku v škole. Divili by ste sa, koľko učiteľov, sekretárok a ďalších zamestnancov škôl sú zamaskované netvory. Alebo by ste sa možno ani nedivili.

„Čo ste zač?“ spýtal som sa.

Sadla si rovno a usmiala sa. „Povedala som ti to, Percy. Eudora.“

Pozornejšie som si ju obzrel. Tie kučeravé vlasy boli naozaj liaheň ustríc. Šaty sa jej trblietali ako telo medúzy.

Je zvláštne, ako funguje hmla. Aj my polobohovia, ktorí vídame nadprirodzené veci v jednom kuse, sa musíme sústrediť, aby sme odhalili bariéru medzi svetom ľudí a svetom bohov. Inak je hmla iba akási fasáda prekrývajúca skutočnosť. Vďaka nej vyzerajú obri ako chodci alebo gigantický drákon ako vlak metra linky N. (A verte mi, je to trapas pokúsiť sa nastúpiť do drákona, keď sa prihrnie do stanice Astoria Boulevard.)

„Čo ste spravili s tou smrteľnou poradkyňou?“ chcel som vedieť.

Eudora ledabolo mávla rukou. „S tou si nerob starosti. Tá by ti s Novým Rímom nepomohla. Preto som tu ja!“

Niečo v jej tóne spôsobilo, že som sa cítil… nie úplne pokojný, ale aspoň nie osobne ohrozený. Možno sa živí iba svojimi kolegyňami. A navyše mi pripadala akási povedomá – ten slaný nádych v nose, tlak v ušiach, akoby som bol stovky metrov pod vodou. Došlo mi, že niekoho ako ona som už stretol. Mal som vtedy dvanásť a stalo sa to na dne rieky Mississippi.

„Vy ste duch mora,“ dovtípil som sa. „Nereidka.“

Eudora sa zasmiala. „Iste, Percy. Hádam si si nemyslel, že som dryáda?“

„Takže… vás sem poslal môj otec?“

Zdvihla obočie, akoby si začínala robiť starosti, že som úplný pako. Na podobný pohľad som bol napodiv zvyknutý.

„Áno, môj milý. Poseidón. Tvoj otec. Môj šéf. Takže brožúru som, bohužiaľ, nenašla, ale viem, že Univerzita Nový Rím kladie na uchádzačov o štúdium všetky bežné požiadavky smrteľníkov: skúšky, odporúčanie zo strednej školy a aktuálny psychologicko-výchovný posudok. Nič z toho nebude problém.“

„Nebude?“ Po tom všetkom, čím som si prešiel, by som si tým posledným nebol taký istý.

„Len navyše budeš musieť splniť pár, ehm, špeciálnych vstupných požiadaviek.“

Chuť slanej vody mi v ústach zhorkla. „Akých špeciálnych požiadaviek?“

„Hovoril s tebou už niekto o odporúčacích listoch od bohov?“ Tvárila sa, akoby si veľmi priala, aby moja odpoveď znela áno.

„Nie.“

Pohrávala sa s nádobou na cukríky. „Aha. No… Budeš potrebovať tri listy. Od troch rôznych bohov. Som si však istá, že poloboh s tvojím nadaním…“

„Čože?“

Eudora sa mykla. „Alebo sa pozrieme na nejaké náhradné školy. V komunitnej akadémii HoHoKus je tiež pekne!“

„Robíte si zo mňa srandu?“

Nereidke sa začala lesknúť tvár. Z ustricových vlasov sa jej spustili pramienky slanej vody.

Hanbil som sa za to, že sa na ňu zlostím. Ona je v tom predsa nevinne. Vedel som, že sa mi snaží pomôcť iba preto, že jej to nariadil môj otec. Napriek tomu to však nebola správa, s akou by som chcel zápasiť v pondelok ráno. A vlastne nikdy.

Zhlboka som sa nadýchol. „Prepáčte. Len… ja sa musím dostať do Nového Ríma. Za tie roky som toho pre bohov urobil dosť. Čo keby som im napríklad, čo ja viem, poslal na vyplnenie nejaký odporúčací formulár?“

Eudora sa zachmúrila. Zo šiat jej už cvrčala morská voda. Po zelených dlaždiciach pod jej kreslom sa šírila kaluž a blížila sa k mojim učebniciam.

Povzdychol som si. „Uf. Musím ísť zase na ďalšie výpravy, pravda?“

„No, môj milý, prijímacie konanie na vysokú školu je vždy náročné, ale som tu preto, aby som ti pomohla.“

„A čo toto?“ napadlo mi. „Ak mi chce otec vážne pomôcť, mohol by mi to vysvetliť sám namiesto toho, aby s tou zlou správou posielal vás.“

„Lenže to by bolo, ehm…“

„Netypické,“ dopovedal som za ňu.

V Eudorinom účese niečo zabzučalo, až nadskočila. Napadlo mi, že jej v tom ustricovom poli uviazol elektrický úhor, ale ona si siahla do účesu a vytiahla jednu z ulít. „Haló? Ach áno, pane! Áno – rozumiem. Iste. Hneď to bude.“

Položila ulitu na stôl a hľadela na ňu, akoby sa bála, že znovu zazvoní.

„Otec?“ tipoval som.

Pokúsila sa usmiať. Jazierko slanej vody sa ďalej šírilo po podlahe kancelárie, premáčalo mi učebnice a vsakovalo do topánok.

„Vraj máš pravdu,“ informovala ma nereidka. „Vysvetlí ti to osobne.“

Predniesla to tónom, akým väčšina učiteľov hovorí: Zostaneš po škole.

Snažil som sa tváriť akoby nič, akoby som bol spokojný, že som si vyhádal, čo som chcel. Ale s otcom som sa nerozprával… už dosť dlho. Obyčajne si ma pozval do svojho podmorského paláca, iba keď sa chystala nejaká vojna. Dúfal som, že mi dopraje aspoň týždeň pokoja, kým si ma povolá.

„Fajn. Takže… už môžem ísť späť do triedy?“

„Kdeže, môj milý. On myslel hneď teraz.“

Voda pri mojich nohách zavírila ako miniatúrny hurikán. Dlaždičky začali praskať a rozplývať sa.

„No žiadne strachy,“ ubezpečila ma Eudora. „Ešte sa stretneme!“

Podlaha pod mojou stoličkou povolila a s mohutným špľachnutím som sa prepadol do vodného víru.

Druhá kapitola

POMOC OD OTCA*
(*KTORÁ MI NIJAKO NEPOMOHLA)

Že ste poloboh už dlho, zistíte podľa toho, že keď vás spláchne zo školy priamo do Atlantiku, ani vás to neprekvapí.

Nesnažil som sa brániť tomu prúdu. Môžem dýchať pod vodou, to je v pohode. Jednoducho som ďalej sedel na modrej plastovej stoličke a rútil sa Poseidónovým privátnym potrubímTM poháňaným cunami piatich miliárd litrov vody. Skôr než by ste povedali inštalatér, vyrazil som z morského dna, ako keby ma vykašľal kalmár.

Len čo sa naokolo usadil piesok, pokúsil som sa vziať rozum do hrsti. Môj námorný zmysel mi našepkal, že som asi šesťdesiat míľ juhovýchodne od pobrežia Long Islandu, šesťdesiat metrov pod hladinou. Pre Poseidónovho syna to nie je žiadny problém, ale ľudia, vy to doma neskúšajte. Asi tak sto metrov predo mnou klesal pevninský prah do temnoty. A priamo pri tej priepasti stál trblietavý palác, Poseidónova letná vila.

Ako obyčajne ju otec prestavoval. Keď je človek nesmrteľný boh, zrejme ho nebaví mať po stáročia stále rovnaké obydlie. Poseidón večne niečo likviduje, renovuje alebo rozširuje. Ešteže má k dispozícii na tie podmorské stavebné projekty nekonečnú moc a bezplatnú pracovnú silu.

Niekoľko vráskavcov vlieklo mramorový stĺp veľký ako činžiak. Žraloky kladivohlavé rozotierali plutvami a sploštenými hlavami maltu na rady koralového muriva. Stovky morských ľudí pobehovali sem a tam, všetci mali na hlavách žlté prilby, ktoré žiarili rovnako ako ich oči. Pár mi ich zamávalo, keď som plával cez stavenisko. Delfín vo výstražnej reflexnej veste si so mnou ťapol.

Otca som objavil pri rozostavanom nekonečnom bazéne nad priepasťou kaňonu Hudson. Netuším, aký zmysel má nekonečný bazén, keď žijete pod vodou, ale vedel som, že lepšie je sa nepýtať. Otec je väčšinou kľuďas, kým nezačnete spochybňovať jeho štýl a vkus.

Napríklad v obliekaní.

Niektorí grécki bohovia, ktorých poznám, sa denne s obľubou premieňajú. Pre bohov je to hračka. No Poseidón sa drží podoby, aká sa mu páči, a na ostatné kašle.

Dnes si vzal pokrčené kapsáčové kraťasy a crocsy s ponožkami rovnakej farby. Jeho voľná košeľa vyzerala, akoby padla za obeť paintballovej bitke medzi tímom Červených a Hello Kitty. Rybársku čiapku mal ovešanú návnadami. V ruke držal trojzubec z božského bronzu vibrujúci energiou, až sa okolo jeho nebezpečných hrotov varila voda.

So svojou atletickou postavou, tmavými, úhľadne zastrihnutými fúzmi a prešedivenými kučeravými vlasmi vyzeral tak na štyridsaťpäť – kým sa neobrátil a neusmial sa. Vtedy sa v jeho tvári objavili vrásky pripomínajúce ošľahaný horský svah. Pohľad jeho hlbokých melancholických zelených očí dával tušiť, že tento chlapík je starší ako väčšina národov – mocný, prastarý a zaťažený oveľa väčším bremenom, než je tlak vody.

„Percy,“ oslovil ma.

„Ahoj.“

Takéto hlboké rozhovory spolu vedieme.

Jeho úsmev bol akýsi napätý. „Tak čo nová škola?“

Odpustil som si vysvetľovanie, že som stihol len dve hodiny, kým ma dal spláchnuť do mora. „Zatiaľ v pohode.“

Zrejme to neznelo presvedčivo, pretože zvraštil svoje huňaté obočie. Predstavil som si, ako sa okolo pobrežia Atlantiku tvoria búrkové mraky a hrozivé vlny hojdajú lode.

„Ak je nejaký problém, pokojne tam pošlem prílivovú vlnu…“

„Nie, to netreba,“ rýchlo som ho zarazil. „Takže, čo sa týka tých odporúčacích listov na vysokú…“

Poseidón si povzdychol. „Áno. Eudora sa ponúkla, že ti poradí. Je to nereidka darov mora, vieš? Veľmi rada pomáha ľuďom. Ale možno mala ešte chvíľu počkať, kým ti to prezradila…“

Inými slovami: Teraz to zostalo naňho a on z toho nie je nadšený.

Ak vám z tohoto vyplýva, že Poseidón je rodič na baterky, trafili ste klinec po hlavičke. Dokonca som sa s ním prvýkrát stretol, až keď som chodil do školy a on (čírou náhodou) odo mňa niečo potreboval.

Ibaže v poslednom čase spolu vychádzame dobre. Viem, že ma má rád – po svojom. Pre bohov je jednoducho ťažké zblížiť sa so svojimi smrteľnými potomkami. My polobohovia v porovnaní s nimi nežijeme dlho. Sme pre nich niečo ako tarbíky. Tarbíky, ktoré nevydržia veľa a rýchlo hynú. Navyše Poseidón musí riešiť množstvo ďalších vecí: ropné škvrny, hurikány, šialené morské netvory a prestavbu svojich sídiel.

„Ja sa proste chcem dostať na Univerzitu Nový Rím,“ naliehal som. „Dalo by sa to nejako…?“ Zašermoval som prstami a naznačil božskú mágiu, ktorá by to mohla všetko vyriešiť. Niežeby som niekedy niečo také zažil. Bohovia vedia oveľa lepšie pričarovávať maléry, než ich nechať zmiznúť.

Poseidón si špičkou trojzubca prečesal fúzy. Netuším, ako to robí, že si pritom nenaporciuje tvár.

„Bohužiaľ,“ odpovedal, „tie odporúčacie listy sú najviac, čo som dokázal. Je to jediný spôsob, ako ti olympská rada dovolí splatiť dlh.“

Komunikácia pod vodou je zradná vec. Čiastočne som si jeho slová prekladal za hukotu a cvakania veľrybích piesní a čiastočne som ich telepaticky počul v hlave, takže sa mi zdalo, že som sa prepočul.

„Ja nemám žiadny dlh, žiadnu študentskú pôžičku,“ namietol som. „Ešte ma ani neprijali.“

„Nejde o študentskú pôžičku,“ opravil ma. „Toto je dlh za to, že… existuješ.“

Srdce mi poskočilo. „Že som dieťa Veľkej trojky? Poseidónov syn?“

Zahľadel sa do diaľky, akoby v priepasti práve zbadal niečo zaujímavé. Skoro som čakal, že vykríkne: Pozri, čo je to tamto?, a keď otočím hlavu, zmizne.

Asi tak pred sedemdesiatimi rokmi bohovia Veľkej trojky – Zeus, Poseidón a Hádes – uzavreli dohodu, že už nesplodia žiadne polobožské deti. Tie predchádzajúce boli priveľmi silné a nepredvídateľné. Vyhlasovali veľké vojny, vyvolávali prírodné katastrofy, točili zlé sitcomy… a tak podobne. Lenže Veľká trojka sú bohovia a tí si vždy nájdu cestu, ako dohodu porušiť a vyvliecť sa z toho. My polobohovia trpíme za nich.

„Ja som si myslel, že toto už máme za sebou,“ zahundral som. „Pomohol som vám, bohom, bojovať s Titanmi…“

„Ja viem,“ potvrdil otec.

„A s Gaiou a Gigantmi.“

„Ja viem.“

„A…“

„Synak!“ Netrpezlivosť v jeho hlase mi prezradila, že mám prestať vypočítavať svoje najväčšie úspechy. „Keby to bolo na mne, netrval by som na tej absurdnej požiadavke. Bohužiaľ, niekto…“ Pozrel sa hore. Tým niekto myslel môj trafený brat Zeus. „… sa drží pravidiel. Nikdy si sa nemal narodiť, takže technicky vzaté pre Univerzitu Nový Rím si nespôsobilý.“

Nechcelo sa mi tomu veriť.

A zároveň som tomu stopercentne veril.

Práve keď som si už myslel, že budem mať chvíľu pokoj, takto to dopadne. Olympskí bohovia zrejme predpokladajú, že som ich osobná hračka.

Povolil som čeľusť, aby som nezaškrípal zubami. „Takže potrebujem tri odporúčacie listy.“

Poseidónovi sa rozjasnila tvár. „Zeus chcel, aby ich bolo dvadsaťpäť. Zjednal som to na tri.“

Akoby na niečo čakal.

„Vďaka,“ zavrčal som. „Ty by si mi asi jeden nenapísal…“

„Som tvoj otec. Bolo by to neobjektívne.“

„Pravdaže. A to predsa nechceme.“

„Som rád, že to chápeš. Aby si si každý list vyslúžil, budeš musieť podniknúť výpravu. Všetky tri listy musíš mať do zimného slnovratu, pred uzávierkou prihlášok. Zakaždým, keď ti nejaký boh napíše odporúčanie, odovzdáš ho Eudore a tá ho zaradí do tvojej zložky.“

Lámal som si hlavu, ktorí bohovia by mohli prižmúriť oči a poveriť ma nejakou jednoduchou pochôdzkou. Za tie roky som pomohol množstvu nesmrteľných. Teraz šlo o to, naraziť na niekoho, kto si pamätá, že som mu pomohol – alebo si pamätá aspoň moje meno. „Asi by som mohol poprosiť Hermesa. A Artemis…“

„Kdeže, nemôžeš žiadať bohov sám. To oni musia prísť za tebou. No žiaden strach!“ Poseidón vyzeral, že má zo seba radosť. „Už som vyvesil tvoje meno na nástenke výprav na Olympe.“

„Kamže si to dal?“

Poseidón luskol prstami a v rukách sa mu objavil jasnožltý letáčik. Bol to inzerát s mojou fotkou a textom:

PERCY JACKSON
PODNIKNE PRE VÁS VÝPRAVU
(VÝMENOU ZA ODPORÚČACÍ
LIST NA VYSOKÚ ŠKOLU)

Spodok letáka bol postrihaný na pásiky a na každom bola uvedená moja domáca adresa.

Fotka vyzerala, akoby bola urobená cez zrkadlo v našej kúpeľni, čo vo mne vyvolalo hromadu znepokojujúcich otázok. Vlasy som mal vlhké. Oči privreté. Z úst mi trčala zubná kefka.

„Ty si to už vyvesil,“ skonštatoval som.

„Bola to hračka,“ ubezpečil ma. „A poveril som duchov mora, nech to vylepia všade po Olympe.“

„To som teda…“

„Vďačný.“ Jeho ruka mi sťažka pristála na pleci. „Ja viem. A tiež viem, že si túto prekážku navyše nečakal, ale uvažuj! Keď sa dostaneš na vysokú, budeš mať oveľa ľahší život. Netvory málokedy napádajú starších polobohov. Ty a tá tvoja priateľka…“

„Annabeth.“

„Ty a Annabeth budete mať pokoj a budete si môcť užívať jeden druhého.“ Vystrel sa. „Á, zdá sa, že ma zháňa môj interiérový dizajnér. Stále sme sa nerozhodli, či dlaždičky v kúpeľni majú byť zeleno-modro-sivé, alebo akvamarínové. Rád som ťa zase videl, Percy. Veľa šťastia na výpravách!“

Zabúšil spodkom trojzubca do kameňov nádvoria. Zem sa otvorila, prúd vody ma spláchol späť a tentoraz som nemal ani tú plastovú stoličôčku.

Koniec ukážky