České vydání vychází na základě dohody s majitelem práv.

Všechna práva vyhrazena.

How to Read a Book

Copyright © Monica Wood, 2024

Translation © Tereza Suchá, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-805-9

ISBN mobi: 978-80-7689-806-6

Mé milované partě:

Sarah Braunsteinové, Kate Christensenové, Lewisi Robinsonovi, Billu Roorbachovi a uvězněným ženám, ať už jsou kdekoli

1

Violet

Návštěvní místnost naprosto splňuje očekávání, co se týče funkčnosti a účelného využití prostoru. Nevýrazný, nudný obdélník, na obou koncích masivní zeď a řada oken podél obou stran. Jedna řada oken směřuje ven, ke světu za zdí – ke kostře z ostnatého drátu, na které občas sedávají stehlíci, a k rozrytému svažitému poli za ní. Všude jsou rozesety různé ostrůvky a houštiny, měnící barvu v průběhu roku. Ten den, na který teď vzpomínám, je mi dvaadvacet, odpykávám si krátký trest, který mi ale připadá strašně dlouhý, a pole je pokryté bílým popraškem namodralé a tu a tam ze sněhu trčí odumřelé stvoly jako volání o pomoc.

Zdi jsou holé až na pár plakátů zobrazujících, jak se zachovat, pokud by se někdo začal dusit. Není tu žádný nábytek, pouze stůl a třináct tvrdých židlí bez područek. Vlastně jsou tu dva stoly přiražené čelem k sobě a na nich leží jen papír, naše propisky a výtisk knihy, kterou právě probíráme. Barevné odstíny se tu pohybují někde mezi tmelem a náplastí, ale když jsme tu teď všechny pohromadě, místnost působí teple a útulně.

Druhá řada oken vede podél hlavní chodby a další je naproti přes chodbu. Je jimi vidět do jídelny – není tu jediná zeď bez oken. I dveře jsou prosklené. Vše je navrženo tak, aby to naprosto pohřbilo jakékoli soukromí.

Ještě stále si nás dokážu přesně vybavit: dvanáct žen oblečených do modrých mundúrů, vysušené ruce složené, nebo naopak roztažené, nebo bubnující prsty, a paní Knihovnice v čele stolu. Má na sobě střízlivou halenku na knoflíčky potištěnou usmívajícími se zelenými včelkami a pomáhá nám diskutovat o knize, kterou nesnášíme. Cítím se jako pokaždé, když jsem ve Čtenářském klubu. Věřím, že se tak cítíme všechny. V bezpečí.

Kniha se jmenuje Scar Tissue a je to prý skutečný příběh o slavné kardioložce, která během dospívání jedla hlínu. Opravdickou, skutečnou hlínu z hnusné předzahrádky ve východním Texasu. Hlínu, kterou jí sypali na cereálie jako trest za to, že četla noviny.

Jako vždy začne Dawna-Lynn. Zastrčí si své řídké vlasy za uši. „Proč nás má zajímat nějaká bohatá doktorka, pro kterou je největší tragédií zima v New Yorku?“

„Je to jen sníh, holka,“ ozve se Renee. „Hoď se do klidu.“

Stejně jako většina z nás i Renee a Dawna-Lynn vyrostly v Maine, a tak je dokážou vytočit nářky slavné kardioložky kvůli pár centimetrům rozbředlého sněhu, když tlačí kočárek pro dvojčata po pitomý Pátý Avenue.

Kitten namítne: „Nikdo, kdo šestnáct let jedl hlínu, se nestane slavným kardiochirurgem.“

Shayna dodá: „Nikdo, kdo šestnáct let jedl hlínu, nemá nádherný dvojčata se stejnýma ďolíčkama.“

I Jacynta si přisadí: „Nestála by mi ani za to, abych kvůli ní přešla ulici a plivla na ni.“

Pozadu nezůstane ani Marielle: „Nevěřím, že by její chudí rodiče měli nějaký nadání nebo se tajně učili.“

Ani Dorothy: „Lhářka.“

A Jenny Big: „Talent se nedá skrývat.“

Automaticky se všechny podíváme na Dawnu-Lynn. Během mého prvního shromáždění na oddělení, kterého jsem se účastnila, přezpívala všechny veselé písničky ze svého dávného středoškolského vystoupení Kluci a holky, a dokonce i dozorkyně to rozesmálo. Dorothy, která má šest dětí a výhřez močového měchýře, si doslova cvrkla do gatěk. Byla jsem tehdy nová a vyplašená, ale během toho představení jsem se tak nasmála, až jsem najednou uvěřila, že těch následujících dvacet osm měsíců zvládnu a neutrápím se. Zároveň to ale bylo i smutné, protože Dawna-Lynn, které tady říkají Hvězda, má hlas, s nímž by se mohla upíchnout na Broadwayi a vést úplně jiný život. Stačilo se párkrát rozhodnout jinak a mohla v krásných šatech pózovat se svou cenou Tony, místo aby v modrákách šaškovala na shromáždění.

„Chápu, jak to myslíte,“ řekne Knihovnice. Vždycky nás chápe, protože je to učitelka angličtiny v důchodu, která má ráda „živé“ diskuze. A taky má ráda nás. „Na druhou stranu,“ dodá jako obvykle, „pokud se má čtení stát zároveň nácvikem empatie, je dobré, když budete ke všem postavám v knize přistupovat jako k bytostem, které jsou nám podobné.“

„I k těm, co jim nerozumíme,“ řekne Brittie se špičatým obličejem a kruhy pod očima připomínajícími krotkého mývala.

Jenny Big schválně dodá: „Dokonce i k těm, co je nemáme rády.“

Desiree to shrne: „I k těm, co je z duše nenávidíme.“

Knihovnice, navzdory svému věku stále pohledná, s milou tváří, vlnitými popelavými vlasy a jemnými rysy, natáhne ruce. „No vidíte. Není to zas až tak těžké.“ Její představa o spřátelených bytostech je čistě teoreticky v pořádku – Knihovnice oplývá spoustou teorií, obzvlášť těch týkajících se soucitu –, ale přesto nám nepřipadá správné zvát do naší rodiny spřízněných duší úspěšnou kardioložku.

Během posledního roku a půl, kdy se účastním Čtenářského klubu, nám Knihovnice předložila různé autory od Virginie Woolfové až po Zadie Smithovou. Nebyly jsme spokojené s žádným z nich. My si totiž strašně rády stěžujeme. Je to zvláštním způsobem posilující. Knihovnici to ještě nedošlo.

Ne že bychom neměly své oblíbence. Nejvíc jsme si užily období od loňského podzimu, kdy jsme si vyžádaly klasiku – knihy, které většina z nás četla na střední a už z dřívějška jsme si je pamatovaly. Jako zabít ptáčka, O myších a lidech, Velký Gatsby.

Ty knihy nám nahrazovaly rodinu. Pomohly nám překonat nejhorší, velmi krutou zimu se spoustou sněhu, kdy jsme mnoho dní nemohly vůbec ven na dvůr.

Posledním dílem z této skupiny byl Ethan Frome a tentokrát jsem ho četla jinýma očima. Krásná Mattie se po nehodě na saních s Ethanem promění ve „vzteklou“ čarodějnici. V podstatě je to celé o tom, že život nestojí za nic a nikdo, kdo by si zasloužil lásku, ji nedostane.

Než jsem se dostala do vězení, byla jsem převážně odpouštějící čtenář.

„Autor to měl spíš nazvat Ethane Frome, Bůh tě nenávidí,“ řekla tenkrát Dawna-Lynn. Knihovnice se nás hned samozřejmě zeptala, co si myslíme o Bohu. Zabývaly jsme se tou otázkou po zbytek našeho setkání.

Každý pátek po dvě hodiny jen knihy, knihy, knihy. Po skončení jsme si je mohly nechat, což byla docela velká věc. Taková triumfální hromádka schovaná pod postelí.

Dnes už jsme na konci té pochmurné zimy a bavíme se o okamžiku, kdy slavná kardioložka potkala ve výtahu v jejich bytovém domě svého úžasného manžela, finančního manažera. Už toho chlápka známe. Autorce ani během sedmadvaceti kapitol nedochází, jak je otravný. Naopak se vrací ve vzpomínce k jejich prvnímu setkání, aby nám ukázala, že život má svůj tvar, jen ho člověk pozná až později.

Dobrý postřeh. To se jí musí nechat.

Najednou se ozve Shayna a povypráví nám, jak jí jednou přítel vyházel oblečení z okna jejich bytu ve druhém patře, protože mu ho nechtěla před odchodem do práce vykouřit. Toto je Čtenářský klub, takže když čtete knihy, i když jsou to otravné knihy o lidech, kteří měli štěstí, a přitom si myslí, že jejich dětství bylo tragické, vždycky to vyvolá neočekávaná sdělení, která nás pokaždé rozmluví.

„Můj kluk udělal to samý,“ řekne Desiree. I když má vlasy spletené do několika vrstev copánků, vypadají mdlé a unavené. Stejně jako její oči. „Třetí patro, moje oblečení, taky moje kabelka a figurky slonů. Všechno rozházený po ulici.“

Jacynta se také přidá: „Čtvrté patro. Moje oblečení, moje kabelka a šperky mojí mámy.“

„U mě taky,“ poznamená Renee. „Páté patro. A vyhodil i mou kočku.“ Renee je malá, snědá a pěkná. Jsem opravdu naštvaná, že to odnesla její kočka.

Stává se to ale docela často. Je to taková hra Kdo je na tom nejhůř. Většina z toho, co zazní, je pravda.

A taky Aimee. Malá Aimee, která vypadá na dvanáct, jako třesoucí se malá polní myška, se připojí: „Můj manžel vyhodil mý dítě. Vyhodil mý dítě z okna. Oblečení mi bylo ukradený.“

Knihovnice nás jenom poslouchá. Nejspíš proto tady to všechno vyplouvá na povrch. Položí nějakou „návodnou otázku“ třeba o Bohu a my se hned rozmluvíme a štěbetáme, dokud nás nezastaví a nezeptá se na něco jiného.

Než je někdo konečně odsouzen, obvykle uplyne od chvíle, kdy důvody odsouzení plnily novinové titulky, několik měsíců nebo i déle, takže si to už nikdo moc nepamatuje, nebo to ani nikoho nezajímá. Pokud je ale důvodem vyhození dítěte na ulici (miminko to nepřežilo a Aimee kvůli tomu neustále brečí), nedá se to zapomenout. Takže v některých případech víme. Většinou ale o důvodech uvěznění nemluvíme. Mluvíme spíš o tom, co bylo dřív – o svých rodinách, partnerech a partnerkách, manželech a manželkách a dětech, pokud nějaké máme. Probíráme práci a koníčky. Lidi a věci, které zůstaly tam za zdí a po kterých se nám stýská (je to předlouhý, nekonečný seznam). Mluvíme o jídle. O místě, kde jsme žily. O starých televizních pořadech. Koho jsme milovaly a koho nenáviděly. Nikdy nemluvíme o tom důvodu, i když ho všichni okolo znají. Všichni vědí, jaký je ten můj.

Co se týče Aimee, jejím důvodem uvěznění bylo vlastně provinění jejího manžela. Byl to on, kdo to miminko vyhodil. Porota složená z lidí údajně jí rovných tomu ale neuvěřila. Představte si soudní síň: manžel – pohledný stavební inženýr. Manželka (Aimee) – žalostně mladá matka s tak silnými depresemi, že se ani jejímu právníkovi nepodařilo ji přimět, aby si učesala vlasy. A tak se dostala do vězení – a během Čtenářského klubu pláče pro své dítě –, zatímco on si užívá venku a dohlíží na stavbu mostu. Možná si jednou pořídí další dítě, které by mohl vyhodit z jiného okna, a Aimee se pak dočká obnovení procesu a přestanou jí padat vlasy. Všechny v to tak trochu doufáme, protože Aimee je tak drobná a křehká jako malý vrabčáček. Kdyby vypadala jako monstrum s obličejem zbrázděným jizvami po akné, s holou hlavou a obřím pohupujícím se poprsím – nebudu nikoho jmenovat –, potom bychom věřily porotě jako všichni ostatní. Tak to prostě chodí.

Knihovnice se dlouze odmlčí. Desiree sedící naproti mně zachytí můj pohled – a jéje.

Říkáme jí Knihomolka. Knihomolka, naše Knihovnice. První den se nám představila jako Harriet. Samozřejmě nám sdělila pouze své křestní jméno – je tady milion pravidel –, ani ne za měsíc jsme už ale znaly i její příjmení (Larsonová), název ulice (Belmont) a značku jejího auta (námořnicky modrá Toyota Corolla). Teď, o rok a půl později, už taky víme, že má dcery Annie a Ellen, které bydlí se svými rodinami v Londýně. Má i neteř, dceru své zesnulé sestry, která se chystá odjet studovat do Kalifornie, což Knihovnici docela mrzí. Její dům je postaven ve stylu královny Anny s širokými parapety, které miluje její černo-bílý, obézní kocour Tabsy, který nikdy nechodí ven a dost často zvrací.

Nic z toho bychom neměly vědět. Ten kus vola z komunitní školy, co nás tady učí matiku, nám ani neřekl své pravé jméno a odbyl to trapnými vtípky o přezdívkách. To Knihovnice s námi i přes všechny své metodické materiály a předem připravené osnovy hodin vždycky jednala jako s bandou holek, které si jen přišly popovídat.

Knihovnice přemýšlí. Na židli má zavěšenou plátěnou tašku s nápisem JÍST SPÁT ČÍST. Za zády má fádní stěnu zadní části návštěvní místnosti. Po její levici proniká oknem dovnitř sluneční světlo ze světa za zdí a rozlévá se po vějířcích vrásek na jejích rukách položených na stole dlaněmi dolů.

Všichni to dřív nebo později – spíš dřív – vzdají, a kdybych já byla knihovnicí, rozhodně bych netoužila chodit sem jednou týdně a trávit čas s nevděčnicemi neustále si stěžujícími na četbu, kterou jsem pro ně vybrala. Ani jedna z patnácti knih, které nám do dnešního dne přinesla, se nesetkala s jednomyslnou pozitivní odezvou.

Když sleduji její nehybný a zároveň i trochu něžný a tajemný pohled, jsem ráda, že jsem těch patnáct knih přečetla. Zdejší knihovna je příšerná, mají tu jen romantické příběhy a detektivky. Nemůžu říct, že bych nějak zbožňovala Velkého Gatsbyho, ale někdy vás dobře napsaná věta dokáže dostat.

A tak jsme jeli dál vstříc smrti chladnoucím soumrakem.

Taková věta vás přenese pryč z této díry, kde ji zrovna shodou okolností čtete. Anebo je to past, která vás vrátí právě do té díry, kde ji shodou okolností čtete.

Knihovnice si prohlíží své ruce. Možná přemýšlí, jak nám mile a diplomaticky oznámit, že už toho má po krk. Ale kdepak. Místo toho si sundá brýle na čtení a řekne: „Ani jednou za celých šedesát čtyři let mého života mi žádný muž nevyhodil věci z okna.“

Celá místnost si slyšitelně oddechne, jako když pustíte z ruky nafouknutý balónek.

„To máte štěstí, Knihomolko,“ podotkne Jacynta, která neustále vypadá naštvaná a zamračená, i když není.

Knihovnice odpoví: „Máš pravdu, Jacynto. Mám štěstí.“

„Ne každej ho má,“ ozve se Kitten.

„Kitten, provdala jsem se za muže, který mě miloval.“

„To bude Lou,“ tipuje Renee. Pronese tu větu s přízvukem, který nezapře francouzsko-kanadskou holku z Maine.

„Ano, Renee. Můj drahý Lou.“

„Ale ten už zemřel,“ prohlásí Marielle, dcera dělníka z továrny – mohutná, a přitom velmi jemná.

„To je pravda, Marielle. Ale měli jsme spolu hezký život.“

Shayna namítne: „Až vaše neteř odjede do Kalifornie, zbude vám už jenom Tabsy.“

„To ano, Shayno, ale Tabsy dokáže alespoň zčásti nahradit skvělého manžela,“ odpoví Knihovnice a potom se všechny zasmějeme, protože už i my máte svým způsobem pro Tabsyho slabost. A taky proto, že je jasné, že s námi Knihovnice zůstane.

A potom se vrátíme k hovoru o štěstí, knihách a životě a taky o tom, proč si dokonalá dvojčata autorky Scar Tissue nezaslouží školku za čtyřicet tisíc za dítě.

„Sakryš,“ řekne Knihovnice a zamračí se na hodiny na zdi, jako by jejich jediným posláním bylo zkazit veškerou zábavu. „Už nám vypršel čas.“

Tento okamžik mě vždycky zastihne nepřipravenou. Otevřou se dveře a dovnitř se nahrne skutečný život. Křik ze čtvrtého bloku. Kovové ozvěny, jak dozorkyně jedněmi dveřmi vchází a druhými vychází. Rachocení z jídelny.

„Počkejte ještě. Mám pro vás překvapení, než odejdete,“ povídá knihovnice. Vždycky tím má na mysli novou knihu. Postaví na stůl svou tašku a vytáhne hromádku knih. „Bylo to napsáno už ve čtyřicátých letech, ale uvidíte, že vám to bude připadat jako ze současnosti. Bývá to označováno za román, ale ve skutečnosti jsou to dvě novely.“

Ozve se souhlasné mručení. „Novela“ zní jako něco nóbl. Nebo by to alespoň mohlo být krátké.

„Je to o bratrovi a sestře, kteří se dostali ve svých životech na rozcestí. Samostatná, a přesto propojená rozcestí. Sestra zažívá buď krizi víry, anebo se nervově hroutí. Určitě bude zábavné probrat, která z těch dvou možností to je.“ Rozdá nám výtisky knihy Franny a Zooey od J. D. Salingera.

V místnosti to radostně zašumí, protože některé z nás už tohoto autora znají. Jak už jsem zmínila, máme rády známě věci. Věci „z dřívějška“. Knihovnice to moc dobře ví.

Vezmu si svůj výtisk a podržím ho v rukách. Ráda potěžkávám jakoukoli novou knihu. Tato je moc hezká. Malá a tenká, jednoduchá bílá obálka s velkými černými písmeny.

„Díky, Knihomolko,“ řekneme.

„A nezapomeňte,“ připomene Knihovnice, „pokud postavy nejsou tak docela tím, co bychom si přáli, mohly by stále být…“

„Bytostmi, jako jsme my,“ doplní Dorothy.

Všechny se zvedneme a chystáme se odejít. Neseme si dvě knihy, naspod tu, kterou jsme nesnášely, a na ní nový začátek.

„V osmé třídě jsem četla Kdo chytá v žitě,“ sdělím Knihovnici.

Knihomolka odpoví: „Já také.“

„Kdo chytá v žitě je pro nevinné,“ pokračuje Knihovnice, zatímco Roberts, nejškaredější místní dozorce, nevraživě přešlapuje přede dveřmi, protože jsme si dovolily o dvě vteřiny protáhnout Čtenářský klub. „Tato kniha je pro ty, kdo už mají něco za sebou.“

To se nám líbí. Jsme ženy, které už mají něco za sebou. Už víme své.

Ten pocit mi vydrží jen do chvíle, než vyjdu na chodbu a už jsem zase zpět. Možná bych spíš měla říct už jsme zase zpět. A tím my nemyslím jen ostatní ženy, ale i duše, které sem s námi přišly. Neviditelné, ale přesto přítomné, jako by kolem poletovali duchové. Některé z nich jsou stále naživu tam někde ve světě za zdí, značně poznamenané, možná už napořád, tím, co jsme udělaly. Některé z nich jsou už mrtvé, také kvůli tomu, co jsme udělaly. Některé dny – kdy je klid, nikdo nedostane napomenutí, nikoho neodtáhnou ani neodvlečou do akvárka a kdy to tu nevypadá jako na oddělení pro dementy na Marsu, ale spíš jako útulek plný klidných psů – je téměř vidím. Naše důvody, jako malé kouřové smotky ve vzduchu. Jsou to vlastně takoví strážní andělé. Stráží naše vzpomínky na ně. Poletují mezi námi, mlčí a nestěžují si a odmítají zmizet.

Po setmění, když ležíš tiše na své posteli, je můžeš cítit na jazyku jako popel po požáru.

Nikdy o tom nemluvíme. Ale víme to. Víme to o sobě navzájem.

Naše důvody na nás čekají hned ráno a v noci nám šeptají do ucha. Ten můj je nevinná, důvěřivá a už navždy jednašedesátiletá žena jménem Lorraine Daiglová. Teď už je mou součástí, úlomkem kosti srostlým s mou vlastní.

V noci, když se pomodlím a ležím tu zamknutá, zašeptám: „Dobrou, Brittie.“ A ona šeptem odpoví: „Dobrou, Violet.“ A potom v blaženém soukromí vlastní mysli v duchu zašeptám: „Dobrou, Lorraine.“ Každou noc to v duchu šeptám. Je mi dvaadvacet a netuším, kolik dní mi ještě Bůh dopřeje, ale jedno vím jistě. Budu v duchu šeptat Dobrou, Lorraine na konci každého jednoho z nich.

2

Frank

Po mukách soudního procesu – soucitných pohledech porotců a nemilosrdných líčeních Lorraineiných posledních chvil – se Frank Daigle na víc než rok uzavřel do sebe. Neustále o tom všem přemýšlel a každý den snášel telefonáty své dcery Kristy, která byla přesvědčena, že jejího otce paralyzoval žal. Jdi na procházku, tati, radila mu. Vypadáš hrozně. Nespěchej, krok za krokem. Ona by si to tak přála.

Nakonec, ale jen proto, aby se vyhnul jejím telefonátům, začal každé ráno chodit dvě míle na umělecký poloostrov v centru Portlandu, kam ve svém dřívějším životě zavítal jen zřídka. V kavárně Coffee by Design si objednal macchiato (Lorraine by to nazvala pozérstvím) a odnesl si ho do Wadsworthova knihkupectví, kde si koupil ranní noviny a usadil se do ošoupané kožené pohovky, aby sledoval pomalý začátek dne: Jakea sepisujícího na klávesnici objednávky knih, Robin krmící další z koček, která je právě na řadě pro adopci, Marnie, vedoucí obchodu, táhnoucí vratký vozík s knihami ven na chodník.

Tento nový rituál ho překvapivě těšil. Už jako malý kluk byl Frank velký čtenář a tohle místo rozhodně vonělo úplně stejně jako jeho dětská knihovna, se stejnými nestabilními regály a stoly s pevnými nohami zavalenými knihami.

Asi po měsíci upadlo vozíku s knihami kolečko. „Nenávidím ten křáp,“ zavrčela Marnie. Ten chatrně sestrojený výtvor měl tři řady oboustranných polic naklánějících se mírně na stranu a přeplněných zlevněnými svazky.

Frank odložil noviny. „Nekvalitní uchycení,“ řekl. „Vůbec mě to nepřekvapuje.“

„Stejně ho nesnáším.“ Marnie měla nádhernou snědou pokožku, laskavý pohled a tmavé vlnité vlasy se zlatými prameny.

„Ta dvířka by taky potřebovala opravit,“ dodal.

Nedůvěřivě si je prohlédla. „Co je na nich špatného?“

„Pomalu se zavírají. Kočka by z nich mohla utéct.“ Vlastně se to už stalo o dvě kočky dřív – tehdy to byla jedna siamská s půlkou ocasu a sebevražednými sklony. A byl to právě Frank, kdo vyskočil ze sedačky a nalákal ji zpět dovnitř.

„Myslela jsem si, že se dveře vždycky zavírají tak nějak vlastním tempem,“ prohodila Marnie. „Jako že už si je koupíme s jejich stanovenou rychlostí.“

Frank zavrtěl hlavou. Tihle mladí snad v životě neviděli ani kladivo.

„A taky,“ osmělil se, „koberec u zadních dveří by se měl přitlouct hřebíky.“

„Chtěla jsem ho přilepit páskou.“

„Ne,“ namítl. „Chce to hřebíky. A stěny by potřebovaly natřít.“

Dohodli se na dvaceti pěti hodinách a minimální mzdě, a teprve když si podávali ruce, Frankovi došlo, že si celou dobu vlastně přál, aby ho najali jako místního údržbáře.

Dost často mu taková zjištění docházela až s odstupem. Jako teenager se přinutil hrát fotbal, protože si to přál jeho otec, kterého miloval. Postavu měl na obránce, ale na tuto pozici se hodil jen svou tělesnou stavbou. Každý střet ho zarazil, každý velký náraz ho znejistěl, protože Frank Daigle neuměl ubližovat lidem. Lorraine se zamilovala do Franka obránce, ale povahou byl spíš týmovým zpovědníkem. Dal jí svou lásku, trpělivost, stabilitu a také její jediné dítě. Ukázalo se, že to nebyly ty správné dary.

Nová práce byla náplastí na tyto myšlenky. Opět našel smysl života, aniž by si uvědomil, že ho prve ztratil. Začal znovu číst a na poličku skládal své oblíbené autory: Lee Childa, Patricii Cornwellovou, Paula Doirona – to všechno byli v jeho očích sakra dobří vypravěči. Zároveň se staral o kočky – útulková zvířata, která se uměla předvádět na veřejnosti a mohla se po obchodě volně pohybovat navzdory kleci s (nově opravenými) dvířky. Obchod dokázal uklidnit výkyvy jeho pocitů, nutil minulost stáhnout se do pozadí a s mladistvým zápalem dával jeho dnům jasný rámec.

Jeho dcera měla pravdu – byl v hrozném stavu –, jen neodhadla správně příčinu.

Dnes na kolenou natíral ošoupaný kus lišty poblíž oddělení s časopisy a periodiky. Za zády zaslechl zdvořilé odkašlání, jemné a nenápadné ehm pronesené Robin, pihovatou milovnicí Faulknera, která měla na starosti použité knihy. „Franku,“ spustila. „Stala se nám taková věc.“

Srdce mu poskočilo. „O co jde?“

„Nikdo nemá zájem o Borise.“ Dramaticky ukázala k oknu, kde současná kočka se světlou srstí a želvovinovou kresbou trávila dny stočená do klubíčka jako ruská beranice v pruhu slunečního světla. „Je tu už dva týdny a nikdo si jí ani nevšiml.“

„Co s ní je?“ zeptal se Frank. „Tedy kromě toho jejího jména.“

Robin soucitně a rozpačitě nakrčila nos. „Ona tak trochu smrdí.“

Frank odložil štětec na otevřenou plechovku, utřel si ruce a postavil se. „Mohl bych ji vykoupat, až tady skončím.“

„Opravdu, Franku?“ Marnie tu teď stála se zkříženýma rukama, jako by hygiena Borise byla problém, který – stejně jako ošoupanou lištu – dokáže vyřešit pouze Frank.

„Kočky nesnáší vodu,“ připomněla Robin.

„Dřez ve sklepě je dost velký,“ odpověděl Frank a podíval se na nic netušící kočku. „Dostatek místa na divokou jízdu.“

Robin nadšeně zatleskala jako malé dítě. „Díky, Franku!“

„Když už tě tu mám,“ obrátil se Frank k Marnie, „tohle se bude muset vyměnit.“ Ukázal na jednu z mnoha podivností tohoto obchodu – úhledný skleněný čtverec, pošpiněný a zakalený věkem a z neznámých důvodů zasazený nad vstupem do dětského oddělení. Byl příliš vysoko, aby se dal vyčistit nebo aby skrz něj bylo vidět. „Co třeba barevné sklo? Nějaký hezký odstín? Ta tabulka má tak dvě čtvereční stopy. To zvládnu sám.“

„Modrou,“ ozvala se Robin. „Miluju modrou.“

Marnie souhlasila, vlastně vždycky souhlasila se všemi Frankovými návrhy. Když se obě mladé ženy vrátily ke své práci, Robin ještě zavolala: „Vypadá to tady skvěle!“

Té omladině vůbec nedocházelo, že má na tuto práci příliš vysokou kvalifikaci. Celý život pracoval v Piercově strojírně. Celých čtyřicet čtyři let, do důchodu odešel jako nástrojař se slušnou penzí, bolavými chodidly a ztuhlými zády. Vyráběl šrouby a upínací zařízení pro nejrůznější součástky lodí, tanků a tryskáčů. Moderní svět byl plný výsledků jeho práce a jeho ruce nesly její stopy. Když se tam jednou zašel podívat na návštěvu – bylo to chvíli po té nehodě, takové naléhavé nutkání –, všechno tam bylo dokonale čisté, řízené počítačem a neposkvrněné tabule plexiskla zakrývaly kdysi pestrý chaos výroby. Podlahy se doslova blýskaly. Cítil se tam jako slon v porcelánu. Už tam nepatřil.

Tito mladí, kteří sice uměli zpaměti tuny poezie, ale jejich technické schopnosti byly na úrovni mravenečníka, ho potřebovali. Jeho degradace na pozici údržbáře pro něj byla velmi osvěžující. Během prvního dne proměnil vzpurný knižní vozík na hladce se pohybující zázrak.

Potřebuješ terapeuta, tati.

Potřebuješ se víc hýbat, tati.

Potřebuješ psa, tati.

Ve skutečnosti potřeboval práci. A tak Frank Daigle, který celý život dřel v hluku strojní dílny, trávil pětadvacet hodin týdně v soustředěném tichu knihkupectví. Taková změna! Ale cítil se skvěle. Znovu si kleknul a otevřená plechovka s barvou voněla novým začátkem. S vděčností vzal do ruky štětec.

Zvonek nad vchodovými dveřmi zacinkal. Frank vzhlédl. Ale ne.

Vždyť to mohl rovnou přiznat: čekal na ni.

Holky zbožňovaly ten cinkající zvonek a myslely si, že ho tam nainstaloval kvůli útěkářům, i když ve skutečnosti jen málokterá kočka toužila odsud zmizet. Boris spala tak tvrdě, že si lidé mysleli, že je to jen hračka.

Ne, ten zvonek nebyl pro Borise.

Byl pro něj. A pro ni.

3

Harriet

Harriet si představovala, že až odejde do důchodu, bude pěstovat spousty kytek, ale zatím zvládla jen pár sukulentů v květináči, kterým nevadilo, že na ně nemá moc času. Kde by ho měla vzít? Většina jejího života poté, co skončila s učením, se točila kolem Čtenářského klubu. Četla, znovu četla, vyhledávala autory a připravovala si otázky, které by rozproudily diskuzi. Chtěla těm ženám poskytnout čerstvý vítr v podobě literatury a sluneční svit schovaný v nových myšlenkách – vlastně se to úsilí zas až tak moc nelišilo od zahradničení. Zasévání a sklízení. Úrodné chyby. Napjaté očekávání.

OTEVŘENÍ DISKUZE: Pokud byste byly Bohem, změnily byste něco na hlavních postavách?

OTEVŘENÍ DISKUZE: Mění se knihy v závislosti na tom, kdy a kde je čteme?

OTEVŘENÍ DISKUZE: Proč lidé vypráví příběhy?

Harriet strávila nad těmito otázkami spoustu příjemných hodin, stejně jako nad podněty, na něž ženy písemně odpovídaly s nepochopením až odporem.

Prosím popište jednou větou (10 slov) svůj zážitek ze čtení.

JENNY BIG: Nechápu, proč si to Frannyina matka nechá líbit.

JACYNTA: Špatný věci se dějou, tak se přestaň chovat jako naprostej podpantoflák, Ethine!!!!!!

AIMEE:

DAWNA-LYNN: Tu knihu jsem zbožňovala na střední, když jsem byla šťastná.

MARIELLE: Bilo mi líto Lennyho myši všechno se tím zkazilo

RENEE: Kdybych byla Bohem, nechala bych tu myš naživu.

KITTEN: Přála bych si, aby Atticus byl můj táta a já byla Scout.

DESIREE: Proč jsou ženy vždycky ty šílené????

DOROTHY: Morální ponaučení: Bože, jací jsou tito smrtelníci blázni.

SHAYNA: promyň

VIOLET: Ethan nám má připomenout, že je život zrádný stejně jako počasí v zimě.

BRITTIE: na hovno, na hovno, na hovno, na hovno, na hovno, na hovno

I když někdy nesouhlasily s Harrietiným výběrem, přesto ty ženy do Čtenářského klubu i nadále přicházely. Nikdy nezmeškaly páteční ráno, týden co týden, částečně proto, že neměly nic jiného na práci, a částečně i proto (jak Harriet doufala), že když byly spolu a diskutovaly třeba i o té nejhorší knize, jako by vězení zmizelo.

Byly to převážně holky z malého města. Stejně jako Harriet. Pocházely ze severu, z kraje brambor. Přišly z mrtvých a skomírajících mlýnských městeček nacházejících se podél rozbouřených řek. Přišly z drogami zasažených oblastí na východě, kde se obrovské vlny tříštily o útesy v bohabojných obrazech, které se objevovaly na pohlednicích prodávaných po celé zemi. Ty ženy vídaly odmalička tyto přírodní scenérie, ale zároveň už méně krásné výjevy jako nezaměstnaného přítele vyvrhujícího upytlačeného jelena, půlnoční předávku drog v ložnici páchnoucí výkaly řvoucího mimina, Glock 19 namířený přes kuchyňský stůl prostřený zbrusu novým nádobím z Walmartu.

A někdy to bylo i horší. Mnohem horší. Harriet věděla jen to, co jí samy občas během diskuze povykládaly. Raději se s nimi setkávala právě v tom místě a okamžiku, kde se v daný den nacházely. Každý týden začínaly úvodní mantrou:

Jsem čtenářka. Jsem chytrá. Dokážu plnohodnotně přispět do diskuze.

To teda! Ženy z Čtenářského klubu neměly žádné pochopení pro „slabochy“, jako byl Ethan Frome, nebo „mrchy“, jakou byla třeba Curleyho žena (takto označovat ženu!), a přesto dokázaly přijít se spoustou nápadů, psychologických analýz, odsouzení a sem tam i s uznáním pro své fiktivní kamarády.

I teď o těch ženách přemýšlela se svou obvyklou vřelostí i shovívavostí, když otevřela dveře do Wardsworthova knihkupectví a nasála uklidňující vůni starých koberců. Všimla si za pultem nové posily, těžko říct, jestli to byla dívka, nebo kluk. Teenager s obrovskými brýlemi v černých obroučkách, které zakrývaly většinu chytré tváře s jemnými rysy. Lesklé tmavé vlasy splývaly ve vlnách za jedno ucho a krátký sestřih odkrýval to druhé.

Harriet popošla blíž. „Je tady dnes Tyler?“

„Tyler odjel studovat herectví,“ odpověděla nová posila. „Do Paříže!“

Ale ne! Po katastrofě s Franny a Zooey (Harrietin pokus o nápravu po Scar Tissue) doufala, že by jí Tyler mohl pomoct. Snažil se ji od Salingera odradit, ale ona si trvala na svém, že dvanáct uvězněných žen z Maine bude nadšených z Newyorčanů ze čtyřicátých let, kteří používají erudované, náznakové a precizně formulované věty. Pouze Violet ocenila duchovní nářek v obou novelách, možná proto, že ji vychovali zapřisáhlí baptisté.

„Právě jste se minuli,“ oznámila posila a popostrčila si na nose nepraktické brýle. „Ještě se tu za námi stavil před odjezdem.“

Harriet bylo až nepřiměřeně líto, že se nemohla rozloučit. Měli spolu hezký, i když jasně vymezený vztah prodavače a zákazníka. Harriet věřila, že právě taková drobná spojení udržují svět v chodu.

„A vy jste?“ zeptala se Harriet.

„Baker. Jsem tu na částečný úvazek. Ve skutečnosti se zabývám vizuálním uměním.“

Harriet se odmlčela. „Baker je vaše křestní jméno, nebo příjmení?“

„Obojí.“

„Vy se jmenujete Baker Baker?“

„Ne,“ odpověděla posila s jemností, kterou obvykle věnovala jen malým, bezbranným zvířatům. „Je to jedno jméno.“

Bude se muset zeptat své neteře, která se v těchto věcech vyzná, jestli mít jedno jméno je teď nějaký nový trend a jaký to má význam. Snaží se Baker zbavit okovů patriarchátu, nebo si jen hraje na popovou zpěvačku? Harriet to vážně zajímalo. Prozatím se rozhodla, že bude Baker považovat za ženu.

„Sháním knihu,“ oznámila Harriet.

„Samozřejmě.“

„Mám ji do knižního klubu. Tyler mi s tím vždycky pomáhal.“

„Jsem mnohem sečtělejší než Tyler,“ odpověděla Baker. „Jakou knihu jste měla naposledy?“

„Franny a Zooey.“

„Jak to šlo?“

„Nijak skvěle,“ odpověděla Harriet, což bylo velmi jemně řečeno. Ještě stále se ztěžka probíraly posledními stránkami, Brittie a Jacynta označily Franny a Zooeyho za rozmazlené fracky, Dawna-Lynn tvrdila, že Franny se nervově zhroutila čistě proto, že si to mohla dovolit. Tyto neotřelé názory Harriet potěšily a překvapily zároveň. Nikdy nepovažovala životní krizi za luxus, ale teď ji tak začala vnímat.

„Myslím, že potřebuji něco méně elitářského,“ řekla. „Třeba nějakou rodinnou ságu. Z venkovského prostředí.“

Baker vyrazila jistým krokem zpoza vysokého pultu. To ubohé stvoření mělo uši propíchané – Harriet usoudila, že záměrně – množstvím kroužků a cinkajících sponek. „Tato je oblíbená,“ řekla Baker a vytáhla svazek z regálu s označením Novinky a naše tipy.

Scar Tissue: A Memoir.

„To už jsme četly,“ oznámila Harriet. „‚Vypravěč je lhářka a nestála by mi ani za to, abych kvůli ní přešla ulici a plivla na ni‘ – to je citace z mého Čtenářského klubu.“

„Viděla jsem to na Netflixu. Příšerný otec nutí dítě jíst hlínu. Je to docela depresivní film.“

„Ta kniha je také depresivní,“ odpověděla Harriet, „ale mnohem víc vás pohltí.“ Dramaticky se odmlčela. „Protože je to kniha.“

„To rozhodně,“ nenechala se rozhodit Baker a vybrala román o entomolozích v Manitobě, který podle ní využíval paradigma metafikce v klasickém vyprávění.

„Ještě se tu porozhlédnu,“ řekla Harriet.

„Stačí na mě zavolat.“

Harriet zbožňovala regály – úzké chodbičky plné možností. Už slyšela ty ženské hlasy, protože ony moc rády předčítaly odstavce nahlas, jako by to byla divadelní hra, a pokaždé hlasovaly, kdo bude číst kterou část. Hlasování bylo pro tyto ženy, které nemohly o ničem rozhodovat, velmi důležité a Harriet byla potěšená, že jim může nabídnout alespoň trochu nezávislosti, i když ji na školení dobrovolníků varovali, aby se „nenechala napálit“.

Když se natáhla po jasně červené knize, sklouzla jí z paže taška a shodila knihu na podlahu.

„Zdravím vás!“ ozvalo se najednou až příliš hlasitě.

Harriet vyjekla a potom se otočila a všimla si muže postávajícího poblíž. Už ho tady viděla – byl to vysoký, pohledný starší muž s oříškovýma očima a stříbrnými vlasy ostříhanými nakrátko. V rukách držel neotevřenou plechovku barvy, kterou odložil, aby jí mohl podat spadenou knihu.

„S dovolením,“ pronesl. Kniha mu téměř zmizela v dlaních. Ten muž měl velmi velké, přitažlivé ruce plné mozolů a zarudlé od práce. Na kůži měl čerstvé škrábance. Zachytil její pohled.

„Kočky nesnáší vodu,“ vysvětlil.

Harriet se podívala na škrábance a potlačila smích. Vypadal tak vážně, když jí podával tu knihu. Nebyla její, ale i přesto si ji od něj vzala. Po chvíli, během které stihl zrudnout, se zeptal: „Nakupujete?“ Teď mluvil pro změnu velmi potichu.

„Prosím?“ zeptala se Harriet.

„Nakupujete?“

Harriet mávla rukou k regálům. Co by tu asi tak dělala jiného?

„Dobrá,“ řekl ten muž. Sledovala jeho poskakující ohryzek a vybavil se jí obraz volavky polykající žábu. „Tak ať se vám dobře nakupuje, dobrá, mějte se.“ A potom zmizel i s plechovkou barvy.

Podívala se na knihu, kterou prve shodila. Spoonriverská antologie od Edgara Lee Masterse, sbírka krátkých povídek ze života vyprávěných mrtvými na fiktivním hřbitově v Illinois. Četla ji na vysoké a byla ráda, že školu končila, až když jí bylo přes čtyřicet, protože tyto krátké příběhy – spíš epitafy – vyžadovaly, aby čtenář chápal, co je to lítost. Dovedla si živě představit, jak její ženy, odbornice na lítost, propůjčují hlasy těm, kteří mluví ze záhrobí. Violet se svým hlasem chórové zpěvačky, Renee s tvrdými souhláskami, Jenny Big s chraplavou drsností. Dawna-Lynn by určitě vymyslela něco překvapivého. Zooeyho řeč o „tlusté paní“ v jejím podání je všechny rozplakala. Shayna, která neuměla moc číst, by dobrovolně dělala diváka a držela by svou knihu jako motýla s obavou, aby jí neublížila.

Harriet se rozhodla a s knihou v ruce zahnula kolem regálů, kde znovu narazila na toho hlasitého a jemného muže, který právě nesl malý kus desky.

„Jejda,“ vyjekla Harriet. „Promiňte.“

„Moje chyba,“ odvětil a ustoupil co nejvíc na stranu, aby mohla projít.

Ukázala na knihu. „Šťastná náhoda.“ Když došla k pultu, slyšela, jak za ní volá. „To je dobré, ano, moc dobré.“

„Zdravím,“ řekla Baker a vzala od ní knihu. „Úspěch.“

„Doufám,“ odpověděla Harriet. „Budu potřebovat objednat ty zbývající.“

Baker si prohlížela obálku. „Mluvící mrtvoly?“

„Je to klasika,“ podotkla Harriet. „Obyvatelé hřbitova bilancují nad svými životy.“ Když se Baker zamračila nad textem na přebalu, Harriet dodala: „Dobrý námět k zamyšlení.“

Zněla víc učitelsky, než měla v úmyslu, což se jí stávalo vcelku často. Celý život všichni špatně odhadovali její věk a moc nepomáhalo, že byla pojmenovaná po své babičce. Když nakonec nadešel ten čas a ona opravdu byla tou starou paní, kterou už tak dlouho připomínala, chodila světem jako Harriet Larsonová, důchodkyně. Bylo jí čtyřiašedesát, ani jeden z těch dnů nezapřela a snažila se s tím smířit.

„To rozhodně,“ pronesla Baker. „Jen jsem si myslela – však víte, mluvící mrtvoly. To abyste na vaše setkání vzala pár láhví vína.“ Roztomile se zasmála. Kdyby se křečci dokázali smát, znělo by to úplně stejně.

„Věřte mi,“ poznamenala Harriet. „Kéž bych jen mohla na naše setkání to víno donést.“

Baker se opřela o pult a ve výstřihu košile se nechtěně objevila malá pěkná prsa s obrovskou vytetovanou pavučinou. Mělo to nějaký význam? Bude se muset zeptat Sophie. Rozmary mládí se mění rychlostí světla. I když to neplatilo u všech mladých. Servírka v její oblíbené restauraci, mladá matka pracující v 7-Eleven, a mladý automechanik v Arlově servise připomínali Harriet ji samotnou, když byla v jejich věku. S nimi si nikdy nepřipadala stará. Uvědomila si, že se tak necítí ani ve Čtenářském klubu. Bylo zvláštní, že doma se Harriet cítila jako ve vězení. „Doma“ to nebylo úplně ono. Užitečná? Potřebná? Tady venku – „za zdí“, jak by řekly její ženy – se často cítila vykořeněně a nepatřičně.

„Co je to za muže?“ zeptala se Harriet potichu.

Baker se opět naklonila. „Jaký muž?“

„Ten s barvou.“

„Aha, to je Frank. Frank Daigle. Dělá tu něco jako údržbáře.“ Baker se v očích objevil šibalský záblesk – a že to byly krásné oči s dlouhými řasami a lesklými tmavými zorničkami. „Podle nás je fakt roztomilej.“

„Aha.“ Copak ti dnešní mladí nemají nic lepšího na práci, než si dělat srandu ze starých lidí? „Mohla bych si prosím objednat ty knihy?“

Baker si sundala nepraktické brýle a znovu si důkladně přečetla obálku.

„Ani jedna z těch duší na hřbitově nechodila na Yale,“ oznámila Harriet.

Baker ťukala do počítače. „Nebudu je mít dřív než za týden.“ Znovu se naklonila a zašeptala: „Když si to objednáte na Amazonu, budete je mít nejpozději do dvou dnů.“

„Amazon je čisté zlo,“ sdělila Harriet nejen Baker, ale i komukoli dalšímu, kdo by mohl náhodou poslouchat. Posunula svou kreditku přes pult. „Kam se na ně hrabou nacisté.“

„To je pravda.“

Harriet jela autobusem domů a už cestou si plánovala dotazy. Co je cílem epitafu? Komu byste svěřily ten svůj? Je možné nějak shrnout celý lidský život?

Doma si posadila na klín mňoukajícího Tabsyho, který vyžadoval mnohem víc pozornosti, než kdy musela věnovat svým dětem, samostatným děvčatům, která Čtenářský klub považovala za její koníček. Kočičí vrnění znělo jako souhlas. Po roce a půl se Harriet naučila pochybovat nad správností své volby pro Čtenářský klub, ale o této knize, která jí doslova spadla do klína, byla přesvědčená, že prorazí. Uvolněně se probírala nářky, protesty i jásáním zesnulých duší ze Spoon River v Illinois.

Byl jsem puškař v Odesse…

Byla jsem vdova McFarlaneová…

Byla jsem dcerou Lamberta Hutchinse…

Harriet vytáhla propisku, četla, vybírala, podtrhávala a postupně odplula z reálného světa.

Byl jsem dobrým strojem

který Život nikdy nevyužil.

Už slyšela ženy, jak předčítají nářky i chválu duchů přinucených promluvit – herecky suverénní Dawnu-Lynn, Violet, průzračně čistou jako horská bystřina, do všeho zapálenou Desiree, každá z nich byla nástrojem sama o sobě. Těžko uvěřit, že když přišla Harriet jako dobrovolnice do Čtenářského klubu poprvé, těch stejných dvanáct žen jí připadalo téměř identických. Samozřejmě že právě proto nosily uniformy, aby mezi nimi nebyly rozdíly. Dozorkyně je pak snáze mohly ovládat jako stádo krav. Kdokoli ale někdy poznal alespoň dvě krávy, tak jako Harriet, když byla malá, pochopil, že i když jsou naprosto stejně označené, měli byste si zapamatovat, která je která.

Žíznila jsem po lásce!

Hladověla po životě!

Už slyšela ty ženy, ty hlasy, které toužily být vyslyšeny.

4

Violet

Každý den: stejný, stejný, stejný. Nuda je jak parazit a člověka

z ní svědí celé tělo. Den za dnem, jen občas přijde změna v podobě práce v dílně nebo v prádelně. Ale i když má člověk možnost pracovat, není mezi pondělím a čtvrtkem téměř žádný rozdíl. Ani mezi únorem a červnem.

A pak se to změní. Jednoho dne, někdy mezi obědem a odpoledním nástupem, tvoje spolubydlící najednou zmizí a nikdo ti neřekne proč. Možná ji sebrali, protože plivla na dozorce, ale než se vrátí, máš to tu sama pro sebe. Překvapení – 144 čtverečních stop a jen ty. Nevíš, na jak dlouho, jen se modlíš, aby si v případě, že se tvá spolubydlící už nevrátí, ta nová alespoň – opravdu si víc nepřeješ – čistila zuby každý den. Myla si podpaží a nezkroutila ti palec jen proto, že jsi podle ní povýšenec, co si potrpí na slušné vyjadřování.

Občas se stane, že když tvoje spolubydlící zmizí, už se nevrátí. Možná ji přesunuli do vězení v jiném státě, blíž k rodině, která o ni nestojí. Nebo ji odvezli, aby si odseděla trest v nějaké okresní věznici, nebo se chystá na propuštění. Anebo ji prostě vyhodili, aby se uvolnilo místo v přeplněném zařízení.

Jakmile se začne blížit konec tvého trestu, doufáš, že to budeš právě ty. Že budeš tou zmizelou spolubydlící, že si tě dozorkyně zavolá z denní místnosti, ze dvora, z jídelny, ze Čtenářského klubu, z hodiny matematiky, z knihovny nebo z dílny. Bude to tvé jméno, které vyvolají, a najednou se vidíš, jak procházíš bránou a na sobě máš oblečení, které ti zabavili v den příchodu. Všechno už bude jiné. Budeš venku za zdí a na sobě budeš mít oblečení někoho cizího.

Právě tam se teď nacházím, venku za zdí, tedy téměř, a jsem strašně zmatená. Nejprve jsem si myslela, že jsem ho špatně slyšela – Murphyho, dozorce s těžkým akné na tváři i na duši –, ale ukázalo se, že jsem se nepletla. Powellová, zaječel. Jdeš ven.

Nemohla jsem se rozloučit se svou spolubydlící Brittie, vlastně vůbec s nikým. Dawna-Lynn a Jenny Big byly zrovna v denní místnosti a háčkovaly obrovskou deku pro vnuka Jenny Big. Řekly mi ahoj. Renee právě vycházela z dílny, když Murphy odemykal první dveře. Odhodila hromadu hadrů a pevně mě objala (i když je to zakázáno) a já ani nevím, jak bych se měla cítit. Ještě je brzy začít se radovat (Murphy by si ze mě mohl jen dělat legraci), ale zároveň už ani není čas vrátit se, rozloučit se a vzít si knihy, které jsem si schraňovala ze Čtenářského klubu a měla jsem je schované pod postelí. Stejně mi to všechno dojde až poté, co se odemknou dveře a já jimi jednoduše projdu. Za zády slyším Renee, jak volá do denní místnosti: „Violet je venku!“

Chvíli to trvá, než dojdeme k hlavní bráně. Murphy mě popohání špinavými útrobami věznice až k místnosti, která vypadá jako ta, kam mě odvedli, když jsem sem poprvé přišla. Nějaké papíry, převléct se, mozek mi jede na plné obrátky a potom jdu znovu s Murphym, chvílemi uvnitř a chvílemi venkem. Přecházíme přes dvorky, vcházíme do budov, jedny zamknuté dveře za druhými, jedna zamknutá brána za druhou. Murphy cinká a chřestí klíči, opaskem se zbraní a svým plechovým srdcem. A najednou se kousek před námi vynoří vstupní brána a před ní stojí opřená o auto moje sestra Vicki.

Murphy předstírá, že ztratil klíč. Opravdu si ze mě dělá srandu. Chřestí a řinčí a dává si na čas. Hajzl. Však já si počkám. Bolí mě u srdce. Našla jsem si tu kamarádky. Opravdu. Ale po tomto místě se mi stýskat nebude. Sice bych ráda zjistila, jak dopadne Spoonriverská antologie, ale co už.

Konečně se ozve zvuk odemykání, to samé ďábelské zařinčení, jako když jsem sem přišla, ale tentokrát mi to zní jako rajská hudba.

„Hodně štěstí,“ pronese Murphy. „Brzo na viděnou.“ To měl být vtip. Myslí si, že budu všude vykládat ten děsně zábavnej vtípek až do smrti, což bude ale o dost později než ta jeho, protože on je jen nadávající hrouda nenávisti plýtvající přiděleným časem.

Vicki čeká ve svěžím dubnovém povětří, na sobě má elegantní kalhoty a šmrncovní sako, v uších úhledné zlaté náušnice a vlasy obarvené do mahagonova – to muselo stát v salonu spoustu peněz. Zkrátka dokonalost sama, jak se říká u nás doma. Brána za mnou naposledy zarachotí, jako by mě pobízela ‚už táhni‘. Murphy se šourá zpátky přes dvůr, klíče mu pleskají o jeho škaredý zadek (když jsem tu byla první týden, myslela jsem si, že je to zvuk psů běžících po chodbě) a já se konečně po dvaadvaceti měsících poprvé zhluboka nadechnu.

Roztáhnu ruce vstříc čerstvému vzduchu. „Do prdele.“

„Pozor na jazyk,“ sykne Vicki.

„Promiň.“

Vicki bývala ta divočejší, ta, u které bys čekal, že jednou skončí za mřížemi – ale teď je z ní upjatá a uhlazená realitní makléřka. Doběhnu k ní, pevně ji obejmu, a tak nějak čekám něco jako přivítání, oslavu návratu… Ale ne. Jen tam tak strnule stojí a jako by mě soudila. To jsem mohla stejně dobře obejmout kandelábr. „Gratuluju,“ řekne, jak kdybych něco vyhrála. Předpokládám, že má na mysli mou svobodu. Dobré chování, o půl roku dřív. To jsem opravdu vyhrála.

Je dost pravděpodobné, že na to mé chování nemělo žádný velký vliv, spíš je to tím neustále se měnícím systémem. V jednu chvíli sedíš ve Čtenářském klubu a posloucháš, jak Dorothy předčítá slova paní Merrittové ze Spoonriverské antologie, a vciťuješ se do té vášnivé ženy, která zemřela ve vězení. Všichni s ní ve velkém soucítí, posmrkávají a nijak to neskrývají, protože cítit lítost na nelítostném místě není jen tak. A najednou střih a je začátek jara, všechno kolem září, pole je rozšlapané od zvěře, ale už se probouzí. Je to cítit ve vzduchu. A já najednou nějakým zázrakem civím na to probouzející se pole a dýchám přitom vzduch na svobodě.

„Nastup,“ řekne Vicki a já poslechnu.

„Hezký auto, Vick. Voní novotou.“

„Taky je nový.“

Jak se tady za zdí vedou rozhovory? Nepamatuju si to. Dokonce ani se sestrou. Možná právě s ní.

„Tak co je u tebe novýho?“ zeptám se.

„Vdala jsem se.“

„Za koho?“

„Billiho Wingatea. Zrovna renovujeme dům.“

„Ty máš dům?“

„Loni jsme ho koupili.“

„Páni,“ řeknu. „Tos to asi vyhrála.“

„Asi ano.“

Billy Wingate vlastní autosalon na Route 2 kousek od Abbott Falls, protože jeho táta, který ho vlastnil před ním, zemřel v šestačtyřiceti na infarkt. Billy chodil s Vicki na střední do stejné třídy, ale nikdy jsem si nemyslela, že by se jí nějak líbil. Nejspíš promluvily peníze.

„Mohla jsi mi to dát vědět,“ podotknu a mám na mysli tu svatbu. „Bývalo by mě to potěšilo.“

„Říkám ti to teď.“

„Protože jsem se zeptala.“

Vicki zařadí a vyrazíme z parkoviště. Je tady tak krásně, pole, rozlehlá zvlněná krajina se zvedá vzhůru, až narazí na ten nejhnusnější člověkem vytvořený kolos, jaký jsi kdy viděl. Zevnitř není vidět víc než horní okraj pole a pruh trávy, divokých keřů a křovin. Vídali jsme tam krocany. A vysokou. Jednou i losa. Bylo to na Díkůvzdání a dost mizernej den se díky tomu změnil na zážitek, o kterém jsme si povídaly ještě několik týdnů.

Vystrčím hlavu z okýnka Vickiina nablýskaného buicu, protože jsem nikdy neviděla vězení z tohoto úhlu. Přijela jsem sem v noci, když už byla tma, a neměla jsem moc náladu kochat se okolní krajinou. Vězení trůní na kopci, nízké cihlové bloky a škaredé přístavby a samozřejmě řetězy a ostnatý drát. Odsud je vidět jen mužská část. Ženská je víc vzadu, oddělená od řvoucího puchu mužské části. Je to „pokrokový“ model, za který jsme prý měly být vděčné každou minutu každého zavšiveného dne.

Brittie: „Jako první, až mě pustí, vykouřím svýho úžasnýho miláčka, zatímco mě poveze do nějakýho krásnýho hotelu.“

Shayna: „Jako první, až mě pustí, ošukám svýho chlapa tak tvrdě, že bude prosit o smilování.“ (Shayna má talent na sprosťárny.)

„Ty jsi zase začala chodit do kostela?“

„Musela jsem. Máma mě potřebovala. A jsem ráda, že jsem to udělala.“

Table of Contents

1

2

3

4