Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Jakub Banár, 2026

Obálka: © Adriána Nadzamová

Korektúra: Kristýna Peštová, Filip Bielik

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2026

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-603-2

ISBN MOBI: 978-80-8197-604-9

1.

Ráno už bolo cítiť príchod jesene, napoludnie slnko vedelo páliť ako uprostred leta a teraz, keď už pomaly klesalo k horizontu, ešte stále hrialo na kedysi biele plachty dostavníka. Lúče svetla prenikali dnu dierami po šípoch a guľkách z predošlých výprav. Drevené kolesá nadhadzovali s vozom aj posádkou. Keď to nebol kameň, bola to jama. Na tejto prašnej ceste do Godvillu ich bolo požehnane. Ale čo čakať od kraja, kam sa chodia vrany otáčať a pred piatimi kilákmi už prestali aj líšky dávať dobrú noc?

Mestečko Godville ležalo vzdušnou čiarou len zopár míľ od dostavníka. Lenže, cez hustý porast a vysoké skalnaté prevýšenia musia ísť cestou, ktorá vedie popri okraji lesa. Už tri dni sa osadenstvo trmáca v rytme cesty. No zajtra, už konečne, budú na mieste.

Piati sedeli vo voze a šiesty riadil dva zapriahnuté kone, oba čierne ako uhoľ. Opraty mal takmer vždy v rukách Papa Joe, dnes tomu nebolo inak. Šéf partie, súčasne aj jej najstarší člen, mal rád veci pod kontrolou.

Bol oblečený takmer rovnako ako každý deň. Mimo sviatkov a veľkých osláv, ktorým sa aj tak snažil všemožne vyhýbať, mal vždy na hlave čierny kovbojský klobúk z králičej kože. Spod neho mu trčali šedivé vlasy, ktoré plynulo prechádzali do dlhej a rovnako čiernošedivej brady. Na sebe mal bavlnenú košeľu, ktorá už bola po toľkých rýchlych mužských praniach viac šedá ako čierna. Pracovné nohavice na traky mu zakrývali zadok a na nohách nosil kožené čižmy. Čestné miesto po jeho boku mala jeho verná Winchestrovka. Pre prípad, že by bolo treba rýchlo konať, ju nepúšťal ani keď spal.

Cesta bola jednotvárna, no Papa Joeovi to nevadilo. Ba, takúto jazdu miloval. Kým celá banda, okrem Indiána, driemala uložená medzi oblečením, arzenálom a zásobami, on rád premýšľal. Popri tom sa mu čerstvý vzduch vkrádal do nozdier.

Teraz sa mu v hlave premietala nová zákazka. GODVILLE POTREBUJE POMOC. Tak znel nadpis v liste, ktorý mu dal prečítať šerif Frank Jones v jeho kancelárii. Jones bol starý známy, ktorý im občas prihodil nejakú prácičku. Zväčša šlo o stopovanie ľudí, ktorých bolo potrebné priniesť pred brány spravodlivosti. Pre úrad však pracoval nerád. Radšej sa nechal najať na ochranu karaván alebo iného majetku. Tam nehrozilo riziko, že za mŕtveho nezaplatia. Zväčša platili ešte viac.

No párkrát sa im už stalo aj to, že lovili zver. Tá dokázala narobiť poriadne škody. Ak k tomu prirátame ľudskú prostoduchosť, razom sa z jednej tragédie stane útok príšery. Čo v tomto prípade pre nich znamená mešec dolárov. Veď pre čo iné by tam bola odmena až tisíc dolárov? Pche! Tisícka za jedného grizzlyho je top kšeft. Navyše, je tam ubytovanie zadarmo. A hlavne, je to uprostred ničoho. Ideálne miesto na to, aby ste sa na chvíľu zašili. To teraz potrebovali najviac.

Po toľkých prestrelkách, ktorými si za posledné mesiace prešli, už bolo treba niečo ľahšie. Žiadne zviera nie je také nebezpečné ako človek so zbraňou. Každému sa ujde pekná sumička, teda hneď ako doplnia zásoby a dajú do poriadku dostavník. A keď Boh dá, možno sa tam na konci sveta aj usadí. Už dlhšie nad tým uvažoval.

V hlave si stále dookola utvrdzoval pozitíva tejto prácičky. Pomaly, ale isto, už začínal mať začarovaného kruhu guliek, šípov a úmrtí za peniaze akurát tak dosť. Nedá sa celý život prežiť s Damoklovým mečom nad hlavou. Pokojne by to mohol byť jeho posledný hon. Mal už päťdesiatštyri rokov a musel uznať, že už mal na rukách tony zaschnutej krvi. To, že tu ešte stále šaškuje, je malý zázrak. Nie je ani taký silný, ani taký ohybný ako za mladi. Mladé rýchle ruky by mu poľahky v súboji priniesli smrť. Preto už radšej dáva na skúsenosti, než na dominantný prejav sily. Ale dokedy budú skúsenosti stačiť? Nevie. Nik nevie. Je tu a to len preto, že Boh to tak chcel. Aspoň zatiaľ.

Chvíľu si ešte predstavoval, aké by to asi bolo, keby odišiel do dôchodku, no potom tieto sladké myšlienky zahodil ako dotrhaný pár ponožiek. Najprv treba dokončiť úlohu na konci tejto cesty. Godville potrebuje pomoc. Vskutku zaujímavý inzerát. Zaujal ho hneď, ako mu ho šerif Jones podal do rúk. O Godville kolovala jedna legenda. Hovorila o tom, že sa v tamojších lesoch stratilo pár mužov. Vraj ich našli dotrhaných na márne kúsky. Nespravilo to však zviera, pretože takto zvieratá netrhajú svoju korisť. Vraj boli roztrhaní z čírej radosti zo zabíjania. Ako keby sa to dalo z tých mŕtvol vyčítať. Joe videl nechutné torzá tiel a bez ohľadu na to, či to urobilo zviera alebo človek, vždy to bolo odporné a zvrátené.

Godville teraz potreboval pomoc, lebo sa tam stratili traja baníci. Stavil by celú svoju odmenu na to, že je to len nejaký medveď. Najskôr grizzly. Čím viac sa človek sťahuje do divočiny a pretvára ju na mestá, tým viac zasahuje do teritórií rôznych iných druhov. A keď sa zvieratá chcú brániť, dostanú guľku, lebo sú nebezpečné. Nerád sa zamýšľal nad tým, kto je tu obeť a kto vinník. No už zopárkrát zobral doláre za mršinu údajnej obludy, z ktorej sa vykľulo len besné zviera. Činy sú predsa dôležitejšie ako postoje.

Existuje síce možnosť, že za celým tým humbukom stojí zopár grázlov, no zdalo sa mu to nepravdepodobné. V lesoch sa už toľko neprepadávalo ako kedysi. Dnes sa cennosti a prachy prevážajú po koľajniciach a hlavných cestách. Párkrát už takúto karavánu bránil telom a Winchestrovkou. Preto dobre vedel, že vo vlaku je to nebezpečnejšie ako v tom najtemnejšom lese. Chlapi to vedia tiež, preto nikto neprotestoval. Videlo sa im to ako dobre zaplatená poľovačka.

***

Cesta pomaly, ale predsa plynula. Z voza počul, ako si tam chlapi niečo mrmlú popod fúzy. Asi ich už cesta unavuje. Keď nájde pekné miesto na tábor, zastaví a prečkajú tam noc. Dnes by už do Godvillu aj tak neprišli. Obchádzka bude trvať ešte pekných pár hodín, chlapi sa potrebujú najesť a pohodlne vyspať. Všetci piati sa síce vzadu pomestia, ale po pár dňoch na jednej kope to môže byť dosť na každého. Na to, že každý je z iného súdka, prekvapivo dobre vychádzajú. No je to aj preto, že ich je práve šesť. Čo je ideálny počet na malé a stredné akcie. Veľké prácičky sa takto nedajú robiť, ale pri tých sa aj veľa umiera, takže to až tak nevadí.

Najdlhší čas s ním strávil Tichý Medveď. Indián z kmeňa Komančov, vynikajúci lovec a stopár. Jeho zručnosti im už neraz zachránili krk. Dobre si pamätal, ako ho našiel. Pomáhal vtedy dopadnúť bandu Krvavého Deana. Kradli, plienili a znásilňovali všetko, čo im prišlo pod ruku. Hnusná banda bastardov. Boli im práve na stope, keď prechádzali cez jednu vypálenú indiánsku osadu, bola to nepochybne robota Deanovej bandy. Všetci boli mŕtvi. No pri brehu rieky Joe zbadal, že sa jedno kanoe pohlo. Pod ním našiel v klbku schúleného chlapca. Bol trochu dobitý a vystrašený. Potreboval ošetriť, ale v ohrození života nebol. Mohol mať približne 13 až 15 rokov. Nebol si istý, vlastne jeho presný vek nevie ani po desiatich rokoch spoločných dobrodružstiev. Vedel však jedno, že sa naňho môže vždy a na sto percent spoľahnúť. Už to nie je chlapec, ale mladý muž, obratný s lukom aj nožom. Samá šľacha, výdrž má za troch a veľa toho nenahovorí. To je Tichý Medveď.

Štyri roky to s ním ťahajú aj dvojičky Henry a Jim Rogersovci. Osireli ešte ako malé deti, vychovávali sa navzájom. Jeden druhému môžu ďakovať, že sa im podarilo prežiť do dnešných dní. Majú čosi po tridsiatke a odtrhnú sa od seba len pri dverách nevestinca. Musíte s nimi pobudnúť istý čas, aby ste ich rozoznali. Pripomínajú totiž déjà vu. Treba však povedať, že im to asi takto vyhovuje, veď sa ani nesnažia od seba odlíšiť. Majú dlhé blond vlasy a krátku blond bradu. Obaja majú prenikavé modré oči a ostré črty tváre ošľahané vetrom. Nosia modré pracovné nohavice a hnedé ošúchané kožené čižmy. Ešte aj tie košele si medzi sebou menia, takže ani podľa oblečenia ich nemožno rozoznať. Joe mal občas pocit, že ich vyslovene teší, ako mätú svoje okolie. No naučil sa ich rozoznať podľa jedného detailu. Henry pije whiskey so sódou, Jim s ľadom.

Pridali sa k nemu po jednej väčšej akcii blízko rieky Mississippi. Šlo o ochranu jednej karavány dostavníkov. Bolo treba veľa chlapov a tak sa k vtedajšej Joeovej partii pridali chlapci z bandy Šedivého Vlka. Uprostred cesty ich prepadla tlupa banditov. Strhla sa hnusná prestrelka. Padlo tam veľa dobrých chlapov. Joeovi padli traja a od Šedivého prežili len dvojičky. Vtedy sa pridali k nemu a zostali až doteraz.

Ako ďalší sa pripojil Zabijak Bill. Bol to kus chlapa, takmer dva metre vysoký, ramená mal široké ako zárubne dverí. Bil sa ako býk a strieľal rýchlo a presne. Mal krátke čierne vlasy, sem-tam šediny. Husté fúzy a strnisko so stále nahnevaným výrazom tváre mu dodávali výraz chlapa, ktorému radšej uhnete z cesty. Nebol však zlý, ale len zlomený. Aj v súkromí ho bolo len zriedkavo vidieť usmievať sa.

Už sú to tri roky, čo sa s ním spriahol. Od Rivertownu, kde vyčíňali bratia Daltonovci. Pekne skurvení bastardi. Vyžívali sa v mučení a znásilňovaní, no žiadna hnusoba im nebola cudzia. Presúvali sa po lesoch a v noci napádali osamelé sídla. Billov dom im prišiel do rany. Znásilnili a zavraždili mu ženu aj trinásťročnú dcéru. Jeho prinútili, aby sa na všetko díval, ale jeho vlastnú smrť mu nedopriali. A to bola ich chyba. Po celom tom divadle ho zviazali, na krk mu dali oprátku, ktorú uviazali na konár stromu. Vysadili ho na koňa a nechali to na osud. Lenže osud mal s Billom iné plány. Zachránil ho chlapec zo susednej farmy. Šiel ich pozvať na oslavu, no našiel tam len mŕtve telá žien a polomŕtveho Billa sedieť na koni. Odviazal ho a zavolal pomoc. Keď sa zotavil, dopočul sa, že partia Papa Joa ide po Daltonovcoch. Chcel sa pridať aj zadarmo. Bolo to riskantné, ale vyhovel mu.

Trvalo to pár dní, no napokon ich dostali v horách, v ich vlastnom tábore. Nepadol jediný výstrel. Všetkých štyroch bratov zajali a spútali. Mali ich odovzdať spravodlivosti, no vtedy Bill všetkým povedal, aby ho s nimi nechali osamote. Plameňu v jeho očiach sa nedalo odporovať. Nik nepovedal ani slovo, len odišli naspäť do svojho tábora. Bill sa vrátil asi o štyri hodiny, kompletne vykúpaný v krvi. Tak vzniklo jeho meno.

Bol to dobrý chlap, kým ho Daltonovci nezlomili. Pri tej hroznej scenérii, ktorú musel pozorovať bez jediného náznaku nádeje, že môže zachrániť svojich najmilších, v ňom niečo umrelo. Stratil kus duše, vytetovalo mu to do očí hnev. Joe bol rád, že ho má na svojej strane.

Posledným do partie bol Johnny Chmaták. Mal najrýchlejšie ruky, aké videl. Nad jeho kúskami sa zastavoval rozum. Aj keď to boli skôr estrádové triky, ktoré v súboji jeden na jedného ťažko využijete, rýchlosť sa mu nedala uprieť. Dokonale ju využíval aj pri kradnutí. Len čo do vás „nechtiac“ narazil, dokázal vás obrať o prachy, kolty a ešte aj o náboje z opasku. Raz sa stavil s dvojičkami, že okradne šerifa o jeho hviezdu. Ten hajzlík ju nosí vo vrecku ako talizman!

Občas trpí mladíckou nerozvážnosťou a často sa unáhli, ale kto bol v osemnástich iný, že? Je to dobrý chlapec. Navyše, nemôže sa sťažovať na jeho zbrklosť, keď práve tá im zachránila krk v Longstone. Uprostred mesta sa tam strhla prestrelka medzi jeho partiou a skorumpovanými ochrancami zákona. Guľky svišťali ako kvapky letnej búrky, triesky lietali na všetky strany a na námestí neostalo jedno okno neprestrelené. Boh je mu svedkom, že aj keď sa statočne bránili, nebyť Johnnyho, do jedného by tam pokapali.

Šerifovi ľudia boli dokonale krytí za malou vozovou hradbou. Oni boli poschovávaní za všetkým, čo sa dalo, bez akejkoľvek možnosti úniku. Čistá beznádej. Lenže v tom sa ukázal Johnny. Napadol ich od chrbta.

Stál na dostavníku, kone ani neriadil, strieľal ako mu len ruky stačili. Všetci tí bastardi, na čele so šerifom, museli utekať pred guľkami a kolesami. Kým sa opäť sformovali, Johnny uháňal preč z mesta s nákladom piatich nájomných pištoľníkov.

Nikto ich neprenasledoval, nebolo prečo. Práca bola hotová a peniaze nevyplatené. Na pomstu ani nepomysleli, lebo proti zákonu je to vždy na dlhé lakte. Napriek tomu, že nič nezarobili, nakoniec boli vďační aj za to, že žijú. A to vďaka ich novému členovi.

Musel sa nad nimi pousmiať, mal ich rád, aj keď každý z nich bol svojské indivíduum. Vedel, že medzi nimi panuje nejaká chémia. Musela, inak by sa nedokázali jeden na druhého spoľahnúť v situáciách, keď čumeli smrtke do tváre.

Voz prešiel cez hlboký výmoľ a hneď na to cez pár väčších kameňov. Papa Joe sa usmieval, ale vzadu už to také ružové nebolo. Zrazu sa odtiahli plachty na prednej časti dostavníka a vykukla odtiaľ Johnnyho hlava.

„Hej! Šéfko! Koľko nás ešte budeš natriasať na tejto posratej ceste?“ snažil sa o svoj nevinný úsmev, ktorý jasne hovoril: „Už konečne zastav!“.

„Neboj sa, aj ja už mám toho dosť. Môžeš povedať chlapom, nech sa nachystajú. Ešte kúsok prejdeme a utáboríme sa.“

„Rozkaz šéfko!“ odvetil a zmizol ako v diere myš.

***

Pri zakladaní tábora mal každý svoju úlohu. Dvojčatá zaobstarávali drevo, Bill zakladal a staral sa o oheň a tiež robil kávu pre ostatných. Tichý Medveď mal na starosti večeru. Bol vynikajúci lovec, len zriedkavo prišiel s prázdnou. No dnes mu pomáha Johnny. Jeden je skúpy na slovo, druhý nezavrie klapačku. Ale Joe si starosti nerobil. Majú dostatok zásob suchého mäsa a fazúľ v konzerve. Bol však zvedavý, ako toto spojenie dopadne.

Joeova úloha bola postarať sa o kone. Boli to jeho dvaja miláčikovia Kronos a Krius, majestátni ako antickí Titani. Tých by sa nevzdal za žiadnych okolností. Navyše, potrebovali záprah do voza, takže bolo jasné, že to budú práve tie jeho. Kedysi mal každý v skupine koňa, lenže aj tak potrebovali aspoň malý voz na zásoby a muníciu. Plus, náklady na kone boli zbytočne vysoké, keďže sa v každom meste dal kôň prenajať za pár centov.

Navyše, nie je dobré, keď ľudia ako oni na niečom lipnú. Chlapa a jeho koňa zväzuje zvláštne puto. Ak oň príde v prestrelke, nie je to len tak. Radšej nech koňa nemá. Aj keď je to pokrytecké, že až...

Kronos a Krius Joa poslúchali na slovo. Staral sa o ne viac ako o seba. Občas ho pristihli, ako sa s nimi rozpráva. A nebolo to žiadne prihováranie sa, ale normálny rozhovor. Trochu ho za to podpichovali. No teraz ho nikto nesledoval, lebo každý mal svoje povinnosti. Tak im vykladal, čo ich čaká v Godville. Sem-tam mu zaerdžali na odpoveď a jemu taký rozhovor bohato stačil.

***

Johnny a Tichý Medveď práve čupeli v kroví. V rukách nemali z hola nič. Teda aspoň podľa Johnnyho. Medveď si pozbieral akési modré kvety, ktoré sú vraj extrémne vzácne a výborné na rituály. Vraj je to zlé znamenie, keď ich nájdete, no Johnny ho mal u riti. Už mu začínalo škvŕkať v bruchu a práve to malo jeho plnú pozornosť.

Zazdalo sa, že sa na nich usmialo šťastie. Práve pred nimi bezstarostne obhrýzal steblá trávy veľký zajac. Absolútne netušiac, že sa im už naňho zbiehali slinky. Medveď ich priviedol zo strany proti vetru, takže ich mohol jedine začuť.

„Už cítim to mäsko,“ utrúsil z kríkov Johnny. Medveď tomu nemohol uveriť. Prísne pozrel na Johnnyho a ukazovákom na perách mu naznačil, nech drží hubu. Obrátil sa smerom k zajacovi, videl ho zastrihať ušami. Vyzeralo to, že bude chcieť ujsť, ale napokon pokračoval v chrúmaní stebiel.

Chvíľu vyčkali, potom sa Medveď začal zakrádať. Pomaličky, potichučky, tak sa totiž zakrádajú len praví predátori. Johnny však nemohol vydržať. Prstami nervózne brnkal po rúčkach koltu z čistej slonoviny. Ukradol ich jednému úradníkovi, čo ich mal viac na okrasu, než na strieľanie. Bol utrmácaný, unavený, nervózny a hladný. Ako tak pozoroval pomaly plaziaceho sa Indiána, nedalo mu to a nevydržal. Vyskočil z kríka a tasil kolt. Indián bleskurýchle zasiahol. Popri plazení sa periférne pozoroval aj kolegu, aby mu neprekazil lov. A dobre urobil. Keby bol vystrelil, dnes by mali na večeru fazuľu.

„Čo robíš?!“ osopil sa na neho Johnny, vnútorne presvedčený, že by s vetrom o preteky utekajúceho zajaca dostal prvou ranou.

„Je nás šesť. Jeden zajac je málo. Vystreľ a vyplašíš zver v širokom okolí. Mne sa nechce byť dnes na konzervách. Tebe?“ pustil mu ruku, v ktorej zvieral pištoľ. Indián mal pravdu a vedel to aj Johnny. Preto prehral súboj civenia do očí. Nenávidel, keď sa mýlil a o to viac, keď mal pravdu niekto iný. Sklonil pohľad a zbraň zasunul do puzdra.

„Čo teraz?“ porazenecky sa spýtal Johnny.

„Poďme chytiť niečo väčšie,“ ledabolo navrhol Indián.

„A hluché,“ neodolal dodať.

Konec ukázky