ŠŤASTNÝ LET, KLÁRO

Copyright © Petra Š. Jirglová, 2026

All rights reserved

Cover illustration © Jana Lhotáková, 2026

ISBN 978-80-249-6022-7

Pro všechny mé přátele, které jsem na cestách našla a zase ztratila.

KAPITOLA 1

Byl už skoro večer. Se spokojeným úsměvem na rtech jsem pozorovala v posledních unavených paprscích slunce stejně unavené poletující částečky prachu, rozvířené zaklapnutím notebooku. Půl osmé. Výborně, pochválila jsem se neskromně za všechnu odvedenou práci, kterou jsem ten den zvládla. Můj – pěkně dlouhý – to-do list byl seškrtaný odshora až dolů. Seděla jsem sama v rozlehlé advokátní kanceláři, kde to přes den hučelo hovory a telefonáty, tisknutím papíru a smluv, boucháním razítek, občasnými spory mezi kolegy, ale i smíchem. Kolegové chodili sem a tam, uvolněně, s přátelským úsměvem na tváři, ale i frustrovaně nebo s afektovanou důležitostí. Vonělo to tu vzrušením, napětím a stresem. Stres byl esenciální složkou mojí práce. Teď tu však byl klid a ticho, světlo zajišťovalo už jen pár dekorativních lampiček na komodách podél stěn a několik nezhasnutých monitorů ledabylých kolegů. Obvykle by tady v tuhle hodinu bývala ještě většina zaměstnanců i společníků, ale byl pátek a čekal nás prodloužený víkend. Na pondělí připadal státní svátek, který ctí i ti největší workoholici – soudy jsou totiž bez výjimky zavřené.

Rozhlédla jsem se po celém prostoru, který se ani zdaleka nepodobal nudným a depresivním open officům s šedivými stoly, šedivým nábytkem a šedivými lidmi. Ne. Moje pracoviště bylo jiné. Po dvou velkých kauzách, o kterých si tenkrát štěbetali i holubi na střeše, se advokátní kancelář Mendel a partneři vyšvihla na samý vrchol právnického světa. A my, zaměstnanci, jsme se tetelili blahem, když před deseti lety došlo na stěhování z malé špeluňky v Malešicích do luxusních prostor nově zrekonstruované budovy na Starém Městě, kde jsme zabrali celé první patro. Praxe se z pěti zaměstnanců rozrostla o dalších patnáct během pár měsíců, a dnes tu pracuje na padesát lidí. Každý dostal nejmodernější stůl s nejmodernějším příslušenstvím, které se pravidelně obměňovalo za to nejaktuálnější. Nové počítače, nejnovější modely telefonů a na pár vyvolených čekal i služební mercedes. Pro všechny výběrová káva, obědy zdarma, lístky do lóží divadel, skybox na koncerty a pozvánky na večírky, na kterých se scházeli lidé, co něco znamenali – ale především ti, kteří mohli něco ovlivnit. Pracovat tady nebyla jen otázka peněz a benefitů, ale hlavně prestiže.

Dveře se nám otevíraly samy, devadesát procent poptávek jsme odmítali, vybírali jsme si, jaké případy vezmeme. A samozřejmě – všichni zaměstnanci patřili mezi absolutní špičku. Červené diplomy, stáže na prestižních zahraničních univerzitách, právnický elixír mládí a ambicí. Práce pro jednu z nejprestižnějších kanceláří v zemi byl sen skoro všech studentů právnických fakult. A mně se ten sen splnil.

Dmula jsem se pýchou. Ušla jsem dlouhou cestu a skoro až na pomyslný vrchol jsem se dostala svou pracovitostí, pílí a – proč to nepřiznat – i darem od pánaboha. Asi bych to neřekla nahlas, ale milovala jsem to pozlátko, tu úroveň. Do jisté míry mi imponovaly i nabubřelé výrazy starších partnerů, kteří si zřejmě mysleli, že jsou lepší než ostatní. A já si to myslela taky.

Na práva jsem šla z lásky k pravidlům a s touhou po spravedlnosti, ale v hloubi duše jsem prahla po stříbrném mercedesu a možnosti nosit se kanceláří jako páv. Potlačovala jsem takové myšlenky, zatřásla jsem hlavou, aby mi vypadly. Styděla jsem se za svou marnivost. Ale jenom trošku. Zadívala jsem se z okna, na právě rozsvícenou plynovou lucernu. Milovala jsem atmosféru Starého Města, jeho historii, útulnost. Design a vybavení kanceláře naprosto ctily původní záměr architektů a krásně spojovaly moderní se starým. Tady se dbalo na tradice. Všechno tohle jsem zbožňovala. A nejvíc fakt, že sem neoddiskutovatelně patřím. Teď už jsem si tím byla jistá a chyběl mi jen krůček, abych stoupla zase o příčku výš.

Vždycky jsem chtěla být právničkou – už od chvíle, kdy jsem poprvé viděla Ally McBealovou, jsem věděla, že to je přesně to, co chci. Viděla jsem kolem sebe tápající spolužáky a přátele, kteří životem jen proplouvali, zkoušeli jednu práci za druhou, šli po penězích, nebo prostě jen hledali to „ono“, co by bylo přímo pro ně. Já ne. Já chtěla být Ally McBealová.

Začala jsem v téhle firmě brigádně už v prváku na právech, nosila jsem dopisy na poštu, dělala jsem recepční, pak asistentku, holku pro všechno, po škole koncipientku – a teď? Teď jsem tady. Právnička. Organizovaná. To byl klíč k úspěchu, obzvlášť v tomhle oboru. Kolikrát jsem už zachránila nejednoho kolegu, co měl v dokumentech totální chaos.

Tady jsem doma.

Tolikrát jsem musela předstírat sebevědomí, i v momentech strachu, nejistoty, ve chvíli, kdy jsem udělala chybu. Vždycky jsem musela vypadat, že mám všechno pod kontrolou, že zvládnu cokoli – až se to stalo normou. Úspěchy převažovaly nad chybami a nejistota se proměnila v pevnou ruku. Zranitelná, citlivá a váhavá jsem si dovolila být jen v soukromí. A i to jen výjimečně. V téhle branži jsem musela být lvice. Nenechat nikoho na pochybách. Byla jsem přesvědčená, že to je správně. Jinak by mě sežrali zaživa. Všichni ti starší kolegové, všichni, kdo o mně kdy zapochybovali – musela jsem dokázat, že se nebojím ničeho a nikoho.

Jenom ten poslední krůček.

Přejela jsem prsty po stohu papírů, který jsem si bez studu vytiskla na pracovní kopírce. Advokátní zkoušky. Představovaly logický krok kupředu, samozřejmě jsem to chtěla, ale pracovní vytížení mě zdržovalo. Teď je to tady. A dnešek byl poslední den před měsíční „pauzou“, na kterou jsem měla nárok. Odcházet z práce jsem nesnášela. Na prázdniny jsem se netěšila a volno dostávala befelem. V naší firmě jsem nebyla výjimkou. Nikdo nechtěl přijít o nic převratného, zásadního a důležitého. Všichni jsme se báli, že vypadneme z tempa, že nám někdo vyfoukne zajímavý případ. Nikdo nechtěl být nahraditelný. Zvládnu to všechno za měsíc? Zvládnu. Všichni to zvládli. Rázně jsem sebrala hromadu papírů ze stolu a společně s nově koupenými třemi baleními zvýrazňovačů ji zabalila do připravené plátěné tašky. Tak dobře. Odhodlala jsem se k odchodu domů. Podívala jsem se na nástěnné hodiny. Minuta po osmé. Zima odcházela a jaro dny bez milosti prodlužovalo, ale léto bylo ještě daleko. Byla tma. Zhasla jsem stolní lampičku a přehodila si přes rameno těžkou tašku plnou vědomostí, které do sebe musím za ten měsíc bez výjimky nasoukat.

„Klárko!“

Nadskočila jsem a taška mi spadla na zem jako balvan.

„Nechtěl jsem vás vylekat.“ Přes hlasité myšlenky jsem si nevšimla, že do kanceláře vešel sám majitel. Hlavní partner. Modla pro mnohé.

„To já se omlouvám, Františku, nevšimla jsem si vás.“

„Není se za co omlouvat. Co tu ještě děláte? Všichni jsou už na víkend pryč.“

„Musela jsem ještě pár věcí dodělat. Začínám se připravovat na advokátky.“

„Ach ano, jistě, máte pravdu,“ zadíval se na papíry, které mi vykukovaly z tašky, a mně se náhle vrátil ten známý pocit viny – věděla jsem, že jsem si vytiskla slušnou porci materiálů za firemní peníze.

„Máte všechno? Nepotřebujete ještě s něčím pomoci, Klárko?“

„Ne, ne, jste laskavý, Františku, vše je v pořádku.“

Pořád mi úplně nešlo přes pusu oslovovat samotného pana doktora křestním jménem, ale byl to jeho zvyk – s každým, kdo byl ve firmě víc než pět let, přešel na tykání nebo aspoň křestní jméno. Byl to pro něj důkaz loajality, důvěry, ale i tichá odměna. A ta se neodmítala.

„To vy, kdybyste cokoli potřeboval, můžete mi samozřejmě kdykoli –“ začala jsem ještě, ale zvednutá dlaň mě zarazila. Spolu s jeho laskavým úsměvem.

„Klárko, můžu vás ujistit, že vás nikdo nebude rušit v čase, na který máte nárok. O to se sám postarám.“

Jeho slova mě zasáhla silněji, než bych čekala. Dodala mi pocit klidu. Jistoty. Dojalo mě to. Byl to muž na svém místě. Neznala jsem nikoho jako on. Můj mentor, vzor, gentleman starého střihu. Čestný muž, pro kterého bylo potřesení rukou víc než smlouva na papíře. Vyhynulý druh.

Všechno, co dělal, dělal s lehkostí. Vždy věděl, jak se zachovat. Nikdy jsem ho neviděla křičet, a přesto měl největší respekt ze všech. Když vešel do místnosti, lidé zmlkli a čekali. Včetně mě.

Nikdy jsem ho neviděla jinak než v dokonale padnoucím obleku. Možná jsem si ho idealizovala, ale nikdy neudělal nic, co by tu moji ideu narušilo. Neznala jsem nikoho, kdo by ho neměl rád. Ani mezi oponenty – i ti se mu klaněli. A takoví, co si dovolili jeho jméno znevažovat? Ti nikdy nestáli ani za polovinu jeho stínu. Většinou byli jen zklamaní, že se s ním nemůžou měřit.

Bylo mu bezmála sedmdesát, ale udržoval se ve skvělé kondici. Chodil s o polovinu mladšími kolegy na squash. A samozřejmě jim dával na prdel.

„Pojďte se mnou, Klárko.“

Dlaní mě pobídl k pohybu a sám šel s tou svou typickou nonšalancí. Zastavil se před jednou z prosklených kanceláří. Nepřekvapilo mě, že byla prázdná, ale zarazilo mě, že se na ni tak zahleděl.

„Jak se vám líbí?“ zeptal se, aniž by otevřel dveře. Jen se díval skrz sklo, na velký dubový stůl a zelenou právnickou lampičku, která pořád svítila.

Jeho otázka mě zaskočila.

„Ano, je to velmi pěkná kancelář, pane doktore. Nejvíc se mi líbí ten obraz plachetnice.“

Usmál se. Jeho hustý šedivý knír se lehce zatřásl.

„Jsem rád, že se vám líbí ten obraz. To je Winslow Homer. Můj oblíbený malíř. Replika, samozřejmě.“ Zasmál se a zadíval se na mě.

„Ano, je moc krásný.“ Netušila jsem, jak malbu vyzdvihnout. Viděla jsem ji tolikrát, ale nikdy jsem se nad tím nepozastavila. Umění jsem nerozuměla a rozhodně jsem neměla tušení, kdo Winslow Homer je. „Krásné… barvy!“ snažila jsem se říct s nadšením. Doktor se na mě podíval a přitakal. Jiný názor se samozřejmě vylučoval.

„Miluji oceán,“ řekl a zavřel oči. Nasál vzduch, jako by právě stál na pobřeží. „Brzy se vydám na zasloužený výlet. Užiju si čas se ženou, s dětmi, s vnoučaty. Se všemi, které jsem za ta léta tak trochu zanedbával.“ Jeho hlas měl nádech lehké, tiché radosti. Díval se na obraz malé plachetnice na rozbouřeném moři.

„Ale ještě předtím bych chtěl učinit pár rozhodnutí. A jedno z nich se týká téhle krásné prázdné kanceláře, kam se občas chodí zašívat Patrik.“

Podíval se mi přímo do očí.

„Chci, aby byla vaše, Klárko.“

Pootevřela jsem pusu, ale nevyšel z ní žádný zvuk. Srdce se mi zastavilo. Mít vlastní kancelář…

„To ale znamená, že –“ Nedovolila jsem si být natolik troufalá, abych myšlenku dokončila.

„Ano. Chci, abyste se stala partnerkou firmy.“

„Ale…“ Srdce mi začalo bušit jako o závod. Cítila jsem, jak se mi svraštilo obočí, jak mi tělo ztuhlo. Bylo to příliš nečekané. Příliš velké.

Mendel nechal ticho prostoupit celou chodbou a dál se díval na ten obraz rozbouřeného moře. Stát se partnerem ve firmě… to byla nejvyšší meta. Něco, co si zaslouží jen ti nejlepší. Nejschopnější. Nejpracovitější. A především – v našem oboru – hlavně muži. Starší muži.

Přes veškeré vzrušení jsem se nedokázala ubránit pocitu, že jde o nějaký vtip. Nedávalo mi to smysl. František Mendel měl sice spoustu kvalit, které jsem v jiných lidech nikdy neviděla, ale smysl pro humor k nim zrovna nepatřil.

„Možná tak nepůsobím, ale jsem velmi moderní,“ zhoupl se na patách a lehce se pousmál.

Překvapilo mě to. A taky rozesmálo. Ulevilo se mi. Nevěděla jsem, co tím chce říct, ale v tu chvíli jsem se cítila v bezpečí.

„Kam tím míříte, pane doktore?“ pousmála jsem se.

„Je to velmi jednoduché. Nehledejte za tím žádnou právní kličku. Chtěl bych, aby po mém odchodu firmu vedli kompetentní lidé.“

„Váš syn –“ začala jsem, ale nedokončila.

„Jistě, můj syn,“ přerušil mě jemně. „Je velmi inteligentní, pracovitý a má dobré srdce.“ Na chvíli se odmlčel a znovu se zhoupl na patách. „Ale vím, že by mu občas prospěl někdo s jiným názorem na svět.“

Byla jsem v koncích. Celý svůj profesní život jsem se v podstatě snažila přiblížit myšlení svého mentora. Chtěla jsem být stejně jistá, pevná, rozumná. Snažila jsem se smýšlet jako muž. Mít ostré lokty. Nechat si věci neprocházet srdcem. Být neústupná. Nikdy si nic nebrat osobně.

A teď tohle?

„Jste velmi talentovaná, inteligentní mladá dáma,“ pokračoval tiše. „Vkládám ve vás velkou důvěru. Předpokládám, že to víte. Jinak bychom tady spolu nestáli. Ale i tak si myslím, že je důležité některá slova vyřknout nahlas. Aby je dotyčný čas od času slyšel.“

„Děkuju,“ špitla jsem. Rozpačitě. Upřímně. Nevěděla jsem, kam se podívat.

„Chtěl bych váš pohled na svět. Pohled na život. Je nesmírně důležité, abychom přes všechny překážky a výzvy nezapomněli, co je opravdu důležité.“

Podíval se mi přímo do očí a položil mi ruku na rameno. Těžkou, klidnou, jistou. Tolik mě pálila jedna prostá otázka: Co tím myslíte, pane doktore? Co konkrétně je to opravdu důležité? Chtěla jsem to slyšet. Chtěla jsem, aby mi to řekl. Protože cokoli by vyslovil, věřila bych mu.

Ale nedokázala jsem se zeptat. Věděla jsem, že on věří, že já tu odpověď znám. A já… jsem si přála, abych ji opravdu znala.

Dlouho jsem nebyla tak nervózní.

„Tati, můžeme?“ Ze stresu mě vysvobodil David. Číslo dvě ve firmě. Nejméně oblíbený partner. A zároveň ten nejobávanější.

Vysoký, charismatický, s jazykem a mozkem jako břitva. A ten pohled… hluboký, temný, neproniknutelný. Vždy chodil perfektně oblečený, vždy přesně věděl, co říct. Pohyboval se s nejvyšší sebedůvěrou. A s nikým kromě partnerů se téměř nebavil. Nikdo se mu neodvážil oponovat. Možná právě jen jeho vlastní otec.

Většina kolegů v něm viděla poloboha.

Já na něm nikdy nemohla nic přesně uchopit. Něco mi nesedělo. Ale i tak jsem ho respektovala. Věřila jsem úsudku svého mentora. A pokud byl David jeho pravá ruka, měla jsem pro něj úctu. I když… neklid ze mě nikdy úplně nezmizel, když byl nablízku.

František se na mě naposledy podíval.

„Teď se tím nestresujte. Na rozhovor máme ještě spoustu času. Soustřeďte se na advokátní zkoušky. Není to žádná legrace. Ale nic, co by zrovna vás mělo rozhodit.“

Dívala jsem se za ním, jak odchází. Elegantně. Lehce. I když trochu unaveně. Cítila jsem v sobě zvláštní směs neklidu a vzrušení. Opravdu řekl to, co si myslím, že –

Telefon zavibroval a vytrhl mě ze všeho.

„Ahoj, promiň, já vím, moc se omlouvám, měla jsem strašně –“ začala jsem mluvit dřív, než jsem si vůbec uvědomila, co říkám.

„… práce. Já vím, měla jsi strašně práce,“ přerušil mě smířlivý hlas na druhém konci. Unavený povzdech. Znala jsem ho až příliš dobře.

Položila jsem si hlavu do dlaně a zkřivila obličej. Tenhle týden už podruhé. Už podruhé jsem doslova zazdila rande s Honzou.

„Honzí, já se moc omlouvám. Mrzí mě to.“ A opravdu mě to mrzelo. Honza byl to nejlepší, co mě kromě práce kdy potkalo. Vždycky mě podporoval, nikdy mi nic nezakazoval, nikdy mi nestál v cestě. A možná právě proto jsem ho často odsouvala na druhé místo.

„Už běžím!“ vyhrkla jsem, aniž bych čekala na jeho reakci. Vložila jsem telefon do přesně určené přihrádky v kabelce a rychle si oblékla svůj drahý kabát. Před odchodem jsem ještě jednou zkontrolovala, jestli je všechno na svém místě. Uklizená kancelář. Zhasnutá obrazovka počítače. Pořádek.

Musela jsem si být jistá.

Pořádek a věci na svém místě, přehnaná organizovanost – to všechno mi dělalo dobře. Ne, to všechno bylo naprostou nutností. Pomáhalo mi to „přežít“, jak jsem vždycky vysvětlovala svou pečlivost. V práci to oceňovali, ale pro okolí jsem byla „až moc“. Jenže s tím se nedalo nic dělat. Byl to můj obranný mechanismus. Stal se mou součástí.

„Promiň,“ vlepila jsem Honzovi hned ve dveřích místo pozdravu omluvnou pusu.

Odtáhl se a zamířil zpátky ke kuchyňskému stolu. Na něm ležela prostřená – teď už studená – večeře.

„Klárko, to je tenhle týden podruhé. A to ani nepočítám, kolikrát se to stalo dohromady.“

Vypadal smířeně, a taky smutněji než obvykle.

Chtěla jsem ho obejmout, ale nejdřív jsem musela pověsit kabát na ramínko. A umýt si ruce, vždyť jsem sahala na tyč v tramvaji.

„Jsem unavenej,“ pokračoval a s nevolí si nabodl kus masa na vidličku.

„Já vím… Já taky. V práci toho bylo fakt hodně.“ Snažila jsem se udržet smířlivý tón. Doufala jsem, že ještě zachráním večer. Ale Honza nereagoval. Jen mlčky žvýkal studenou večeři.

„Neuvěříš, co se těsně před odchodem stalo,“ zkusila jsem změnit téma. Stoupla jsem si za něj a začala mu jemně masírovat ramena. Jeho slabost. Věděla jsem, kde přitlačit, jak se dotknout. Po pár přesně mířených pohybech se jeho ramena uvolnila a na tváři se mu objevil nenápadný úsměv.

„Co se stalo?“ zeptal se ještě pořád s podrážděným podtónem, ale zaklonil hlavu, aby se opřel o moje břicho. Večer byl zachráněný. Políbila jsem Honzu do jeho rozcuchaných vlasů a pověděla mu všechno o tom, jak se ze mě určitě brzy stane partner.

Po večeři ohřáté v mikrovlnce, jakmile Honza usnul na gauči u televize, jsem si místo do postele zalezla do své pracovny, kterou mám vybudovanou v „budoucím dětském pokoji“. Dětského na něm není nic a postupem času jsme se zřejmě oba smířili s tím, že tohle místo pracovnou zůstane navždycky. Už nějakou dobu jsme o tom nemluvili, ale i to mi přišlo jako jasný signál, že téma potomků není na pořadu dne. Byla jsem vděčná, teď se to hodilo úplně nejmíň a já se musela především soustředit na advokátky a na novou budoucí pozici. Mendel a Minářová a partneři. Pane bože, to byl snad jen sen. Srdce se mi rozbušilo ještě víc, a kdyby o kousek přidalo, zřejmě to skončí infarktem. Potichu jsem z tašky vyndala všechny dokumenty na stůl a pečlivě je roztřídila na hromádky. Nechtěla jsem, aby se Honza vzbudil a nutil mě si jít lehnout. Neměl rád, když jsem po nocích pracovala a kolikrát se ze židle u pracovního stolu přesunula jen na pohovku naproti. Byl to pravidelný spouštěč našich hádek. Vlastně šlo asi o jediný zdroj jakýchkoli neshod u nás doma. Byli jsme spolu bezmála deset let a opravdu jsme se hádali pouze kvůli práci. Vlastně jenom kvůli mojí práci. S touhle myšlenkou jsem si hlasitě oddechla, asi hlasitěji, než bych chtěla, a slyšela jsem, jak se Honza vedle v obýváku zavrtěl. Uf, naštěstí ho to nevzbudilo, potřebovala jsem mít teď prostor jenom pro sebe. Znovu jsem přerovnala stohy papírů, vyndala zvýrazňovače a propisky a připravila si pracovní prostředí na následující měsíc. To mi neměl říkat, vzpomněla jsem si na Františkův významný výraz ve tváři, když mi sdělil, že by mě chtěl mít jako partnera, a zakroutila jsem hlavou. Jak se mám teď soustředit? Jak se mám koncentrovat na složení advokátních zkoušek, když nemůžu myslet na nic jiného? Zavřela jsem oči. To zvládnu. Zvládla jsem náročnější věci. Rozchod a přijímačky na práva. Tátovu smrt a státnice. Potrat a první kauzu. Sevřelo se mi hrdlo. Všechny tyhle věci mě udělaly silnější a odolnější. Není nic, s čím bych se nepopasovala. Nejsem žádná malá holka. Je mi třicet čtyři a vím, co od života chci. A taky to dostanu. Už bylo na čase. Byla jsem na sebe trochu naštvaná, že jsem pochybovala o Františkově rozhodnutí – vždyť kdo jiný si to zasloužil víc než já. Zhasla jsem lampičku a přešla potichu do ložnice, abych nevzbudila Honzu. Zalezla jsem si pod peřinu a začala brečet. Nevěděla jsem, jestli smutkem, nebo radostí.

KAPITOLA 2

Vzbudila jsem se pět minut před zazvoněním budíku. Věděla jsem, že si ho nemusím nastavovat, ale náhoda je blbec a já nemohla riskovat, že bych některý den v mém měsíčním volnu zaspala. Měsíční volno. To určitě. Mnozí by si pod tím asi představili něco úplně jiného než každodenní učení a rytmus jako ve vojenské škole. Každý den opravdu vypadal stejně. Milovala jsem to. Rochnila jsem se ve stereotypu a pravidlech. Nebylo to moderní, nebylo to asi ani sexy, ale prostě jsem si nemohla pomoct – a ani jsem nechtěla. Dostalo mě to tam, kde jsem být chtěla. Mně nikdo zadarmo nic nedal, co jsem si sama nevzala, to jsem neměla. Bez práce nejsou koláče. No tak, Kláro, trochu brzdi hned takhle po ránu, vyplísnila jsem samu sebe za takový ranní pep talk hned po otevření očí. Ale díky tomu se mi adrenalin hned po procitnutí rozlil do žil a mně se vstávalo ještě o kousek lépe. Honza jel na víkend k rodičům a já za to byla vděčná. Nevím, zda to udělal kvůli mně, abych měla klid, nebo spíš kvůli sobě, aby nemusel přihlížet tomu, jak jeho neurotická přítelkyně šílí z advokátních zkoušek. Myslím, že spíš to druhé, i když jsem absolutně nechápala, s čím může mít problém, byla jsem přece úplně v pohodě.

Každý den jsem vstala v šest hodin, roztáhla závěsy a otevřela okno, abych plicím dopřála čerstvý vzduch. Potom jsem si dala krátkou sprchu, spíš jen pro pocit, včera večer jsem se koupala, ale není nad to začít den studenou vodou. Po důkladné péči o tělo, sestávající z peelingu a tří různých krémů jsem se oblékla do předem připraveného domácího oděvu, černých legín a bílého volného trika. K snídani jsem si nakrájela do misky ovoce, přelila ho bílým jogurtem a medem a posypala rozemletými ořechy. Zelený čaj jsem zalila sedmdesátistupňovou vodou a s kávou jsem čekala vždycky až po snídani. Ještě u jídelního stolu jsem v mobilu zkontrolovala maily, a i když veškerou mou agendu převzali kolegové z kanceláře, všem jsem kladla na srdce, že jsem k dispozici, pokud nastane nějaký problém nebo budou něco potřebovat. Navíc jsem poprosila Lídu, naši sekretářku, aby mě informovala o všem důležitém, co se v kanceláři stane.

„Můžeš se spolehnout,“ ujistila mě asi moje jediná pracovní kamarádka. Teda, byly jsem spolu dvakrát na obědě, ale stejně byl můj vztah k ní jiný než ke všem ostatním z kanceláře. Ne že bych neměla kolegy ráda, ale prostě si myslím, že není vhodné míchat osobní a soukromé vztahy. Nikdy jsem nechápala, jak někdo může mít romantické pletky s člověkem, se kterým každý den pracuje. Jen z té představy jsem se ošívala. Naštěstí Honza byl z úplně jiného oboru, naše kariéry se nijak nekřížily a nevěděla jsem, co by se – na rozdíl od vztahů v naší firmě – muselo stát, aby nastal nějaký konflikt zájmů. Ale s Lídou to bylo jiné, prakticky byla má podřízená, neměla jsem tedy pocit, že je něco špatného na tom se s ní přátelit. Nazvala by mě i ona svou kamarádkou? Už jednou mi psala, jak se mám, jak jde učení, tak asi můžu předpokládat, že ano.

Po snídani jsem naskládala nádobí do myčky, otřela všechny pracovní plochy a snažila se smýt urputné mastné fleky z temně modrých, matných kuchyňských skříněk. To mi byl čert dlužen, proč musel být před dvěma lety, kdy jsme rekonstruovali kuchyň, moderní zrovna tenhle povrch? Nebyl ale čas. Zasedla jsem v pracovně k bílému pracovnímu stolu, urovnala ze zvyku fotku mě a Honzy a zhluboka se nadechla. Následujících osm až dvanáct hodin patřilo studiu.

Nic to není, stačí se pilně učit a advokátky mám v kapse. Stejně většinu z toho už znám. Není na tom nic těžkého, prostě je důležité se jenom pořádně připravit. Zvýrazňovače byly v pozoru a mohly se těšit na další pernou šichtu. Sklenice s vodou stála na podtácku, zvlhčovač vzduchu jel na plné obrátky a ergonomicky tvarovaná židle se prakticky dala považovat za člena rodiny. Promnula jsem si spánky a vrhla se na první list papíru s poznámkami, a to ještě nebylo ani osm hodin. Obvykle kolem desáté jsem si nakrájela další misku s ovocem a po poledni se naobědvala. Snažila jsem se jíst nutričně vyvážená jídla, po jejichž konzumaci nehrozilo ospalé kóma, ryby, zeleninové saláty, bílkoviny. Dnes jsem měla na menu lososa s batátovou kaší a fazolovými lusky. Vařila jsem vždy večer, abych měla na druhý den vše přichystané. Stejně jako v práci, i v mimopracovním životě mě zachraňovaly seznamy. Vždycky před spaním jsem si napsala seznam úkolů a kapitol, které další den musím projít, každou neděli jsem sestavovala nákupní seznam spolu s jídelníčkem na celý týden. Na lednici visel rozpis mých i Honzových úkolů a pod ním kalendář se všemi aktivitami – moje byly červeně, Honzovy modře a společné zeleně. Tenhle měsíc byl výjimečně jen modrý, až na dnešek – můj firemní večírek.

Políčko s dnešním datem bylo několikrát zakroužkované a já už nějakou dobu dělala, že ho nevidím. Ignorovala jsem ho i tentokrát. Stála jsem před lednicí a snad jen ze zvyku počítala, kolik dní zbývá do advokátek. Večírek by byl fajn, to zvládnu, bude to příjemné rozptýlení. Dávno jsem se rozhodla, že tam nepůjdu, ale celou dobu ve mně hlodala jednak představa, jak se trochu rozptýlím od učení, a jednak zvláštní pocit z pomyšlení na to, že nedorazím. Svrběla mě zápěstí z představy, že nebudu u něčeho důležitého, že mi uniknou pracovní konverzace, že si všichni budou vyprávět o něčem, kde jsem prostě nebyla! Ale neměla bych si spíš odpočinout? Asi bych se neměla tolik rozptylovat, asi není úplně moudré přijít na firemní akci, když všichni vědí, že se mám učit na advokátky. Mysl mi jela na plné obrátky. Jsem mistryní v přemílání myšlenek, královna všeho, co se mi v hlavě může zkomplikovat. Dejte mi jednoduché řešení, já vám vymyslím deset problémů, které se za tím mohou skrývat. Uklidni se, Kláro, musela jsem samu sebe uzemnit, je to jenom bufet a tlachání o práci, to zvládneš. Otevřela jsem rychle lednici, abych už ten zpropadený kalendář neměla na očích, a vyndala skleněnou dózu s porcí lososa, kaše a fazolek. Stačilo to jenom ohřát. Usmála jsem se svému chytrému řešení. Za okny svítilo slunce a ke mně doléhal hlahol dětí a jejich rodičů. Zvědavě jsem vykoukla ven a na chvíli zauvažovala nad tím, zda by nebylo fajn, ba dokonce prospěšné se projít. Hned jsem ten nápad ale zavrhla. Procházet se můžu kdykoli po advokátkách, na to bude času spousta.

Po obědě jsem se usadila poslušně zpátky na své pracovní místo a až do večera se od něj nehnula. Vyrušil mě hlad, který se ozval přesně ve chvíli, kdy jsem plánovala s učením přestat. Dneska už to stačilo. Sundala jsem z očí brýle na čtení, srovnala dokumenty s poznámkami téměř prodřené od zvýrazňovačů a na seznamu úkolů si spokojeně odškrtla poslední nesplněnou položku. Bylo půl šesté. Zhasla jsem stolní lampičku a zasunula za sebou židli na kolečkách. Načechrala jsem polštáře na pohovce v pracovně, na kterou jsem si dneska ani nesedla, a narovnala závěsy, které se vánkem odhrnuly ze svého místa. Možná bych si ještě před spaním mohla přečíst pár materiálů k trestnímu právu, abych měla trochu náskok.

Byla jsem si vědoma své přehnané pečlivosti a taky toho, že se pohybuji na hraně workoholismu, ale kdybych tohle postrádala, silně pochybuji o tom, že by o mně František Mendel uvažoval jako o novém firemním partnerovi. „Já jsem prostě taková,“ byl častý argument v neshodách s Honzou, který se mě snažil přesvědčit, že nejsem na žádné hraně workoholismu, ale že jsem ten největší workoholik, jakého kdy potkal. To tedy nezná moc lidí od nás z firmy. Vyndala jsem si z ledničky další skleněnou dózu s nakrájenou zeleninou a polila ji medovým dresingem. Dostala jsem obrovskou chuť na pizzu, ale rychle jsem své pokušení zahnala do kouta a strčila si do pusy velký list římského salátu. Svalila jsem se na gauč a přežvykovala zdravý pokrm, který nedokázal vůbec uspokojit mé chuťové pohárky. Přišla na mě únava. Uvědomila jsem si, že mám za sebou už týden intenzivního učení, za celou dobu jsem nevytáhla paty z bytu a slunce viděla jenom přes sklo pracovny. Není divu, že jsem unavená. Ani občasná jóga, ani skvělé jídlo mě neuchránilo před touhle únavou. Celý den jenom zírám do počítače nebo do poznámek, moje mysl jede neustále na sto deset procent, a když se neučím, myslím na to, že bych měla, nebo se zaobírám nejrůznějšími teoriemi na téma, co by se stalo, kdyby… Kdybych nezvládla advokátky, kdyby si to František rozmyslel, kdybych zvládla advokátky, ale selhala u prvního případu, kdyby se stalo něco převratného v kanceláři a to místo by dostal třeba Patrik. Zmocnila se mě úzkost a začalo mi být smutno. Ach bože.

Odsunula jsem dubový konferenční stolek a lehla si na svůj oblíbený měkký červeno-béžový koberec z tibetské vlny. Koupila jsem si ho sama, ještě do své studentské garsonky za bonus z první právnické kauzy. Dostala jsem tehdy jako čerstvá absolventka na stůl případ, který měl být jenom byrokratickou formalitou a nikdo ze seniorních advokátů se jím nechtěl zabývat. Mělo jít o sepsání případu, který vypadal na první pohled zcela jasně a měl skončit dohodou o rozvázání pracovního poměru s odstupným pro zaměstnance za jeho mlčenlivost. Čekalo se, že se jako čerstvá právnička otrkám a jen zajistím výpověď onoho zaměstnance. Ne všichni ale věděli, že nedělám věci napůl. Do případu jsem se zakousla jako hladový pes, jako nedávná absolventka právnické fakulty. Chtěla jsem všem ukázat, že nejsem jen mladou naivkou, která čeká, až jí starší partner firmy řekne, co má dělat. Díky své důslednosti a urputnosti se mi podařilo odhalit jeden z největších korupčních skandálů, jaký tahle firma viděla, a jako první žena ve firmě jsem poslala svědka, ze kterého se vyklubal whistleblower, do ochranného programu. Starší partneři se snažili můj úspěch bagatelizovat, ale články v novinách i televizní reportáže jim to velmi ztěžovaly. Jediný František byl na mě nepokrytě hrdý, a i přes určitou nelibost partnerů mi připsal plný kredit, vypsal tučnou odměnu a v nové kanceláři, kam jsme se posléze stěhovali, dal jako první vybrat stůl. A ještě ke všemu jsem díky téhle kauze potkala Honzu, který mě v baru poznal z novinové reportáže a byl mnou „okamžitě okouzlen“, jak v začátcích našeho vztahu vyprávěl každému na potkání. Tenhle koberec nikdy nevyměním, tenhle koberec mi tohle všechno bude navždy připomínat, ten neskutečný pocit z dobře odvedené práce, pocit výhry a spravedlnosti. Mnohým se zdálo, že vyhodit pár desítek tisíc za něco takového je šílenost, ale já věděla, že se tím nebudu muset trápit. A měla jsem pravdu. S Honzou jsme se rychle sestěhovali, on získal skvělou pozici jako vedoucí IT v korporátu a já jsem na kariérním i platovém žebříčku postupovala stále výš a výš. Už nikdy jsem nedostala na stůl kauzu, kterou se starší kolega nechtěl zabývat, naopak takové případy jsem přehazovala na mladší kolegy, kteří technicky vzato nebyli mí podřízení, ale všichni jsme měli takový pocit, že trochu ano. A teď by to mohlo být oficiální.

Zase se mi nepatrně sevřelo srdce. Roztáhla jsem dlaně po měkkém koberci a snažila se pravidelně a zhluboka dýchat. Zaplavovaly mě pocity, únava i vzpomínky. A dost, řekla jsem si, nespadnu zase do téhle pasti, nenechám se polapit nekonečným kolotočem pochybností a strachů. Jsem tam, kde jsem, právem, nedlužím nikomu nic. Tělem mi proudila hrdá krev a srdeční tep se zrychlil. Posadila jsem se na koberec a zatřásla hlavou. A na ten večírek půjdu! rozhodla jsem se ve vteřině a v té další jsem měla nový stresor – co si vzít na sebe. Došla jsem do ložnice a rozsvítila v malé šatně. Srdce mi pořád bušilo jak o život, ale rozhodnutí zůstalo. Sakra! Zasloužím si trochu se pobavit, povyrazit si. Snažila jsem se matně vzpomenout, kdy jsem byla na nějaké akci, kde se tančilo, pilo a kde byla zábava. S Honzou jsme si vyšli tak maximálně do kina, na večeři, drink a domů. A že by to byl nějaký odvaz, to se říct nedalo. Nečekala jsem, že by se firemní večírek rozproudil do nějakých závratných výšin, ale je to oslava třicátého výročí firmy. Tam nesmím chybět. Jak jsem jenom mohla pochybovat. Začala jsem skenovat svůj šatník. Všechny kousky byly pečlivě vyžehlené a urovnané, na ramínkách podle barev, v poličkách podle funkce. Honza se přirozeně spokojil s obyčejnou šatní skříní v chodbě. Oblečení jsem měla požehnaně, jednalo se o takovou mou malou nevinnou neřest. V těžkých chvílích jsem uklidňovala nervy nákupy a v těch dobrých se jimi odměňovala. Honza už to ani nekomentoval a vlastně ho to ani moc nezajímalo. Po deseti letech vztahu a s vlastním více než dostatečným příjmem jsem rozhodně nepatřila do kategorie žen, které by své nákupy musely ospravedlňovat, ba co víc – lhát o ceně daného kousku. Navíc Honza vždycky ocenil, když mi to slušelo. Měl rád, když jsme spolu někam šli a já byla krásně oblečená. A mně se to samozřejmě líbilo taky. Ale ať jsem dělala, co jsem mohla, nemohla jsem momentálně přijít na nic, co by se hodilo na takovou slávu. Jak jsem mohla být takhle nepřipravená?

Zachvátila mě panika. Hodiny na zdi ukazovaly sedm hodin. Večírek začínal v osm. Proboha, to se mi vůbec nepodobá! Adrenalin mnou proudil a já už nedokázala rozpoznat proč. Mračila jsem se na plejádu pracovních sak a košil a snažila mezi vším tím profesionálním oblečením najít něco, něco… sexy. Cítila jsem, jak mi tváře samovolně červenají. Co se to se mnou děje? Nepotřebuju nic sexy, potřebuju něco trochu uvolněného, ale reprezentativního. Bingo! Tmavě modré koktejlky s trochu větším výstřihem na zádech. Vyndala jsem je z textilního obalu a obdivně si je prohlédla na ramínku. Koupila jsem si je před více než pěti lety v Římě, a ještě jsem je neměla na sobě. Stály doslova jmění, ale já je v tom obchodě nemohla nechat. Čekaly na vhodnou příležitost a ta teď nastala. Rychle jsem skočila do sprchy a zvládla ji za rekordních pět minut i s umytou hlavou. To zvládnu. Hodiny ukazovaly 7:15. V hlavě jsme propočítávala na minuty svůj plán. Vlasy 7:15–7:25, oblečení 7:25– 7:30, make-up 7:30–7:40, v 7:45 si můžu volat uber. Zaťala jsem pěsti a dodala si odvahy. Proudilo mnou vzrušení a netušila jsem, zda je to z toho, že po týdnu opustím svůj byt, že jsem takhle spontánní, že po tak dlouhé době budu na nějaké významné akci, nebo že si konečně obléknu tmavě modré saténové koktejlky a obuju boty na podpatku. Rebel. To bylo to správné slovo. Přece jen jsem rebel.

Svoje dlouhé hnědé vlasy, které byly poslední týden zásadně v pevně utaženém drdolu, jsem rozčesala, a i přes časový pres jsem jim dopřála všechny výrobky kosmetické řady včetně olejíčku. Vyfoukala jsem je přes kulatý kartáč a místo žehličky, kterou používám, jsem sáhla po kulmě. Ta ležela zaprášená na horní poličce vestavěné skříně. Tak dlouho jsem si nenavlnila vlasy. Nebylo to příliš praktické. Zapnula jsem kulmu na maximum a pozorovala, jak se moje lesklé vlasy kroutí pod pekelným horkem a stoupá z nich pára. Nervózně jsem mrkla na hodiny a přidala na rychlosti. Vlny byly ledabylé, ale vlasy získaly objem a po vyplácání celého laku na vlasy držely na místě. Během, který připomínal kuřecí cupitání, jsem vrazila do ložnice, natáhla si černé spodní prádlo a černé punčocháče a opatrně, abych nepoškodila lokny, se nasoukala do saténových šatů. Uf, pět let jsem je neměla na sobě a myslím, že když jsem si je zkoušela v obchodě, nebyly tak těsné. Zřejmě se tahle italská látka stahuje v průběhu let. Zadržela jsem dech, abych si mohla zapnout zip, který vedl od pravého boku až do podpaží. Zvládla jsem to. Obula jsem si k tomu vybrané černé lodičky a teprve potom se s velkým očekáváním podívala do zrcadla. Páni. Sama jsem se pochválila, a to tak často nedělám. Vlastní odraz v zrcadle se mi líbil víc než dost. Šaty mi padly jak ulité. To, že se trochu srazily ve skříni, nebylo vůbec na škodu. Ten dekolt. Vyvalila jsem oči na svou perfektní siluetu a byl čas si prohlédnout šaty i zezadu. Ale ne, podprsenka musela pryč, ničila celý efekt velkého výstřihu. To se mi nelíbilo. Bez podprsenky maximálně spím a rozhodně nejsem zastánce agresivně trčících bradavek, tedy alespoň ne těch svých.Teď ale nezbylo zbytí. Naštěstí mi kvalitní pevný materiál pomohl s oporou. Wow. Zase to vzrušení. Vážně si na sebe beru tohle? A ty vlasy…

V zrcadle jsem zahlédla odraz hodin. Sakra, měla jsem skluz. Cupitavě jsem doběhla do koupelny, kde jsem si na obličej rozetřela make-up, obočí rychle přejela hnědou tužkou, ale na očních linkách jsem si dala extra záležet. S řasenkou jsem se po dlouhé době snažila o „dramatický efekt“. Povedlo se. Všechno rozhodne tenhle moment – rty jsem přetřela červenou rtěnkou. Perfektní. Připadala jsem si jako filmová hvězda, ale neměla jsem čas se pohledem na sebe kochat o moc déle. Hodiny ukazovaly 7:55. Sakra, přijedu pozdě! Uber na mě už dobrých deset minut čekal. Přehodila jsem přes sebe černou pelerínu lemovanou kožešinou a do zlatého psaníčka mrskla rtěnku, mobil a cestovní flakón Chanelu. Až ve výtahu jsem si nasadila zlaté náušnice s malým diamantem a měla necelou minutu na to pózovat před zrcadlem. Pane bože, to je příliš extravagantní. Moje sebevědomí se na vteřinu vytratilo. Do karet mi hrálo to, že už nebyl čas své rozhodnutí rozporovat nebo se jít převléknout. Večírek určitě nezačínal na minutu přesně, ale víc než pár minut zpoždění se taky neslušelo. Nesmím zapomenout, že se jedná o advokátní firmu, kde pravidla znamenají víc než náboženství a kde se za každou malou chybu může platit ve statisících. Nejeden kolega by o tom mohl vyprávět. Svět práva je nemilosrdný.

Cestou taxíkem jsem si zakázala myslet na práci. Rozhodla jsem se si dnešní večer užít. Život přece není jenom práce a studia. Jela jsem stmívající se Prahou na zadním sedadle černého lexusu a připadala si jako nějaká celebrita. Když jsme projížděli na Výtoni kolem tramvajových ostrůvků, kde se mačkala hlava na hlavě, měla jsem chuť stáhnout okénko, aby si mě mohli všichni prohlédnout. Auto zastavilo před dejvickou restaurací přesně dvacet minut po osmé. Zase mnou projela vlna nervozity. Na zlomek vteřiny jsem se zdráhala opustit vůz a hlavou mi bleskla myšlenka, že se nechám zase odvézt domů. Neměla bych tady být, proč jsem se proboha tak vymódila? Co si pomyslí František? A ostatní? Měla jsem se učit a zůstat doma. Nakonec jsem vystoupila, ale nohy se mi lehce podlomily a v ústech mi vyschlo. U dveří mě uvítala obsluha v bílém fraku a se stříbrným podnosem se šampaňským.

„Madam,“ pokynul mi číšník hlavou a pobídl mě k odebrání sklenky. Tak teď jsem si připadala jako celebrita tuplem. Šampus ve mně zabublal na jedno loknutí.

Ihned jsem pocítila úlevu díky alkoholu, který se mi rozlil v žilách. Na číšníka jsem se už ani nepodívala a vplula dveřmi do foyer, kde mi hned další muž v bílém fraku odebral pelerínu. Připadala jsem si jak nahá, šampus mi ale dodal odvahy. Zhluboka jsem se nadechla a byla připravena vstoupit do jámy lvové. Scéna uvnitř velkého sálu byla více méně taková, jak jsem si ji představovala – hloučky lidí postávaly kolem banketních stolků, hrála výtahová hudba a vše podkreslovalo fialové světlo. Očekávala jsem to, protože Lída se mnou často konzultovala průběh příprav večírku, i když jsem se v tom nijak angažovat nechtěla. Co si s kým budu povídat? Měla jsem ráda vztahy profesionální, upřímně mě ani nezajímalo, jak se kdo má a jaké má doma problémy. A vždycky jsem měla dojem, že to tak mají i ostatní lidi ve firmě. Krom Lídy a mladých stážistů si všichni drželi své soukromí pod pokličkou a mně to rozhodně vyhovovalo. Teď bylo ale slyšet smích a hovory všech zúčastněných a někteří kolegové vypadali, že jsou tu již od brzkých hodin, a ne že se teprve před chvílí otevřely dveře. Patřila jsem mezi služebně nejstarší ve firmě a měla jsem tam svou pevnou pozici, ale tady na večírku jsem se cítila sama, cizí a jako bych sem nepatřila. Za všechno mohly ty zpropadené šaty. Proboha, potřebuju další šampaňské. Zachvátila mě panika, důsledek mého špatného rozhodnutí. Tak to dopadá, když se chovám impulzivně a nedržím se svého dobře promyšleného plánu. Možná, kdybych teď odešla, nikdo by si ani nevšiml, že jsem tady byla. Ano, to byl zřejmě dobrý –

„Jé ahoj, Kláro, vždyť jsi říkala, že nepřijdeš. No to je dobře, že jsi tady! Teda, tobě to sekne. Páni!“ zatarasila mi cestu Lída a můj plán se rozplynul. Vlastně jsem byla ráda, že tam je, už jsem si nepřipadala jako slon v porcelánu.

„Ahoj, no to víš, já… já jsem…,“ neuměla jsem dokončit větu o tom, proč jsem se rozhodla dorazit na firemní večírek, a zase jsem byla celá nervózní. Uklidni se, Kláro, proboha hoď se do pohody. Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla. „Vypadáš skvěle, moc ti to sluší,“ řekla jsem na oplátku Lídě, i když jsem si nebyla jistá, co si o jejím růžovém kalhotovém kostýmu lemovaném peřím stejné barvy mám myslet.

„Díky!“ rozzářila se a prohrábla si krátké blonďaté mikádo. Už jsem se rozhodla, vypadala skvěle. Extravagantně, ale skvěle. Mezitím nám číšník přinesl na stříbrném podnose další šampaňské a Lída se nežinýrovala a z tácu odebrala rovnou dvě sklenky. Následovala jsem ji. Ťukly jsme si a já na kuráž vypila další sklenku téměř na ex.

„Teda, ty máš žízeň,“ smála se Lída a následovala teď naopak ona mě. „Jak ti jde učení?“

Alkohol se mi zase vrátil do ramen a já se cítila hned uvolněněji.

„Skvěle,“ řekla jsem upřímně.

„To je super, a navíc ti trochu závidím, že jsi v tomhle blázinci mohla zůstat doma.“

„Jo to je fakt. Počkej, v jakým blázinci?“

„Ty to nevíš?“

„Co?!“ vytřeštila jsem na Lídu oči a tep mi vyskočil skoro z těla. Něco se děje ve firmě a já u toho nejsem. Přesně to jsem čekala.

„No –“ nadechla se dychtivě Lída, ale ihned byla přerušena.

„Ahoj Kláro, moc ti to sluší,“ slyšela jsem medový hlas přímo za sebou. Patrik. Stáhl se mi žaludek. Kolega a zároveň moje nemesis. Kolikrát jsme se přetahovali o případy, měli jsme „stejný vkus“, jak často vtipkoval. Nesnášela jsem ho, ale byl jednička. Rozčiloval mě svým úsměvem, tím, jak mu všechno šlo od ruky, jak vypadal, že se nemusel ani den v životě učit, jak kdyby mu společně s těmi hustými vlasy spadla do klína všechna moudrost světa. V jeho přítomnosti jsem byla vždycky trochu nesvá. Znervózňoval mě. Měla jsem pocit, jako by mě zkoušel, jako by analyzoval každé slovo, co řeknu. Do firmy nastoupil jen o pár měsíců později než já. Řekla bych, že byl mojí mužskou verzí. Nebo já jeho ženskou? Nemohla jsem ho vystát, ale vlastně mi častokrát pomohl. Naštěstí jsem ho vídala zřídkakdy, byl to Davidův kůň a staral se o jeho portfolio hlavně v Dubaji. Nos měl pořádně nahoru, na druhou stranu, možná bych ho na jeho místě taky měla. Ještě si ze sebe dělal legraci a říkal, že je „Davidova sekretářka“ a že „zase letí žebrat mezi šejky“. Věděl moc dobře, že jsou si všichni vědomi toho, že to není pravda. Vlastnil v Dubaji několik nemovitostí a po finanční stránce na tom byl díky Davidovu spojenectví a druhu zadání, co pro něj vykonával, mnohem líp než já. Ale jestli se stanu partnerem, tak ať si v Dubaji klidně pro mě za mě zůstane. Jeho jméno často padalo ve spojitosti s možností získání partnerství, ale i přesto, že měl na rozdíl ode mě MBA, a to rovnou z INSEAD ze Singapuru, on se o to nikdy nesnažil. Možná právě proto. Nikdy jsme se o tom samozřejmě nebavili doopravdy – krom pár sarkastických poznámek či rýpnutí, ale myslím, že má neskutečně dobře placenou pozici, obrovskou svobodu a krom svých případů nemá odpovědnost za celou firmu. A to mu musí vyhovovat. Bohužel pro mě vypadal jako kancelářská verze Thora. Moc dobře to věděl, a ani snad nedokázal mluvit jinak než flirtovně. Brala jsem to s rezervou a po těch letech už jsem si zvykla. Většina advokátů využívá své osobní kouzlo pro získání nejrůznějších výhod, a to nejen od klientů, ale i od soudců, kolegů a všech, kteří jim zkříží cestu. Je to v podstatě nutnost. Nemohla jsem ho za to soudit, sama jsem se snažila, jak to jen šlo. Bohužel u mě to nebylo tak přirozené jako u něj. Nonšalatně jsem se otočila s připraveným úsměvem na rtech.

„Díky,“ řekla jsem, ale hlas se mi trochu zadrhl. Patrikovi to dneska výjimečně slušelo. V obleku jsem na něj byla zvyklá, ale teď naopak neměl kravatu a vlasy si sčesal trochu jinak, tak nějak ležérně na stranu. Všimla jsem si Lídina pobaveného výrazu. Odkašlala jsem si a přehodila sklenku do druhé ruky. Byla jsem nervózní a cítila jsem se trapně, aniž bych věděla proč. To si nemůžu v klidu popovídat s kolegou?

„Jsem rád, že jsi dorazila, přece jen zrovna ty ty advokátky zvládneš levou zadní,“ mrkl na mě.

„Jo, já to přece vím.“ Stále jsem se usmívala, ale tak nějak afektovaněji.

„Tak vám přeju, dámy, hezký večer a doufám, že si zatančíme.“ Zase na mě mrknul a odkráčel do bzučícího davu. Bože, vyklopila jsem do sebe čtvrtou sklenku šampaňského. Jak já ho nenávidím.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se s pobavením Lída.

„Úplně, proč bych nebyla?“

„Vypadá to, že tě Patrik trochu znervóznil.“

„Vůbec, proč by měl?“

„Podle mě se mu dost líbíš.“

„Já? Prosím tě, vždyť jsme kolegové a navíc, já mám přítele,“ řekla jsem zprvu trochu podrážděně. „Fakt si to myslíš?“ potutelně jsem se usmála. To bylo tím šampaňským.

„Jo, rozhodně,“ řekla Lída přesvědčivě. To mi udělalo dobře.

„A proč?“ snažila jsem se neznít dychtivě, ale alkohol už pracoval sám bez ohledu na to, co jsem chtěla, a jazyk mi trochu těžknul.

„Vypadá to tak, šel sem přímo za tebou, prohlížel si tě a chce s tebou tancovat. A navíc, podívej se na sebe, jasně že se mu líbíš. Pokud teda není gay, o čemž silně pochybuju.“

„Myslím, že gay určitě není,“ řekla jsem a zakuckala se bezedným šampaňským a málem ho vyprskla. „A nemyslíš, že je trochu kretén?“

„Jo, trochu asi jo,“ potvrdila Lída a uznale pokyvovala hlavou. „Ale víš co? Ne moc velkej.“

„Taky mi přijde, že vlastně zas takovej kretén není,“ řekla jsem zklamaně.

Lída se rozesmála.

„Proč myslíš, že by měl bejt kretén?“

„Já nevím,“ máchala jsem skleničkou a mluvila čím dál hlasitěji. „Prostě vždyť znáš ty lidi, mladý, krásný, bohatý právníky. Spousta z nich jsou přece takoví kreténi někdy.“ Lída se pořád smála. „Začínám být asi trochu opilá, měla bych brzdit. Půjdu si pro vodu, chceš něco?“ nabídla jsem v dobrém rozmaru Lídě a otočila se na podpatku, aniž bych čekala na její odpověď.

„Dámy a pánové, kolegyně a kolegové…“ Z malého pódia vepředu se rozlehl hluboký hlas samotného Františka Mendela. Jeho barva mě uklidňovala a hned jsem se cítila lépe. „Děkuji vám všem, že jste přišli i přes nepříznivé období.“ Vyděšeně jsem se podívala na Lídu. Co se to děje? Jaké nepříznivé období? Když jsem před pár dny odcházela z kanceláře, bylo všechno v naprostém pořádku. Lída ale visela, stejně jako všichni ostatní, na rtech našeho lídra a mně nezbývalo nic jiného než udělat to samé.

„V životě prostě přicházejí chvíle, kdy musíme stát pevně a hrdě, a dvojnásobně to platí o profesi, pro kterou jsme se my všichni, co tu dnes jsme, rozhodli. Věřím, že celý proces zvládneme se ctí nám vlastní a na konci vyjdeme silnější než kdy dřív. Dnešní večer nechci ničím kazit, ale nemůžu jinak než všem připomenout, že svědomí má každý jen jedno a mé dveře jsou vždy otevřené.“ Po téhle větě udělal František významnou pauzu, ale v sále vládlo dále hrobové ticho. „Mohlo by se říci, že jsem tuhle firmu vybudoval od základu, ale já myslím, že ji stále buduji. A ne sám. S pár věrnými souputníky tu jsem deset, dvacet a s některými vyvolenými dokonce i třicet let. Těch třicet let bylo opravdu jako na horské dráze, ale je jedna věc, která se nikdy nezměnila, a to je důvod, proč jsem se do toho všeho pustil. Chtěl jsem přispět svou špetkou k tomu, aby náš svět byl spravedlivějším místem. A věřím, se vší skromností, že se mi to v mnohém povedlo.“

„Hear, Hear!“ ozvalo se unisono tradiční britské parlamentní zvolání souhlasu.

„Chci vám všem, kteří mě v mém konání podporovali profesně, ale i jako přátelé, poděkovat. Není to jednoduché si v dnešním světě stát za ideály a nebýt přitom za blázna. Já vás ale vyzývám – čiňte tak. Stůjte za svými ideály pevně a budujte si charakter, nikdy se vám nic nevyplatí víc. Ať vás klidně za blázny mají.“ Měla jsem slzy v očích. A myslím, že jsem nebyla jediná.

„Zároveň není důvod to dále odkládat, rád bych vám všem oficiálně oznámil, že odstupuji z funkce hlavního partnera a na mé místo nastoupí, jak již mnozí z vás tuší, můj syn David.“ Z ruky mi vypadla sklenička šampaňského a roztříštila se na tisíc kousků. Naštěstí to vyvolalo rozruch jen u pár kolegů, kteří stáli v mé bezprostřední blízkosti a šumivá tekutina jim potřísnila nohy. Sálem totiž projela vlna překvapeného šepotu. To snad ne, to nemůže být pravda. Můj vzor, mentor a jeden z nejlepších advokátů v zemi jde do důchodu? To se mi snad jenom zdá. Ano, kancelář byla plná nejschopnějších lidí v oblasti práva, ale byl to právě on, František Mendel, kdo držel otěže, kdo určoval směr, kterým se máme vydat, on byl charakterem celé společnosti. O ostatních jsem takové morální mínění rozhodně neměla. A David? Vždyť ten se zaměřoval na obchodní právo. To je zlý sen.

„Kolegové, prosím.“ František vlídným hlasem chlácholil bzučící posluchače. „Jste v dobrých rukou a já si zasloužím odpočinek. Samozřejmě počkám do konečného řešení auditu, a ani poté nezmizím z povrchu zemského,“ zasmál se sám svému vlažnému vtipu, „nicméně majoritní rozhodnutí bude na Davidovi, kterému věřím celým svým srdcem.“

Jak by mohl kdokoli pochybovat o jeho rozhodnutí? Co má za lubem? Nestane se přece jen ústavním soudcem? Bylo by to samozřejmě báječné a velmi prospěšné pro společnost, ale sobecky bych si spíše přála, aby zůstal ve firmě. Vždyť František miloval právo!

„Tímto končím svůj nudný projev a přeji vám všem, abyste se dnes hlavně dobře bavili. Krásný večer.“ A za silného pískotu mikrofonu František odešel z pódia k prostřenému stolu, obklopen partnery. Lída se na mě obrátila s vyděšeným výrazem ve tváři.

„Podle toho, jak jsi zelená, předpokládám, že jsi taky o ničem nevěděla.“ Jen jsem zakroutila hlavou.

„Lído, co se děje? Jaký audit?“

„Jak to, že o ničem nevíš?“

„O čem? Prosím tě, řekni mi to, nebo se zblázním.“

„Počkej, jestli ten chlápek byl z hospodářský kriminálky, to znamená, že se bude jednat o –“