Obsah

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

EPILOG

DOPIS OD DAISY

POZNÁMKY AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ

UKÁZKA

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

37

38

39

40

41

43

44

45

46

47

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

81

82

83

84

85

86

87

88

89

91

92

93

94

95

96

97

98

99

101

102

103

104

105

106

107

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

169

170

171

172

173

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

239

240

241

242

243

244

245

247

248

249

250

251

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

307

308

309

310

311

312

313

315

316

317

319

320

321

322

323

324

325

327

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Daisy O’Shea

Klíč k domovu

Z anglického originálu The Irish Child, vydaného nakladatelstvím Bookouture v roce 2024, přeložila Michaela Vavrušová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2026 jako svou 10511. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Dissect Designs (grafik Tim Barber)
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2026

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Daisy O’Shea, 2024
First published in Great Britain in 2024 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
Translation © Michaela Vavrušová, 2026
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
© Cover Dissect Designs − Tim Barber, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-271-8434-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-8433-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-915-7 (print)

PROLOG

ANNIE, 1847

Annie si pamatovala, jak její táta odplul na velikánské lodi. Sama tehdy s matkou vystoupala na kopec, odkud mávaly, zatímco se loď vzdalovala a zanechávala je jejich osudu. Od té doby se všechno změnilo v chaos. Zlobila se na otce za to, že je opustil, protože byl velký a silný, takže se o ně mohl postarat a vyřešit za mámu ten problém s bramborami. Nejdřív to nebylo tak hrozné, ale když se jednoho dne vydala s maminkou ke krechtu, kde brambory skladovaly, našly všechny brambory zčernalé a zapáchající; odpornější smrad v životě necítila.

Brzy jim zbyly jen tuříny, které jí ani trochu nechutnaly. Jenže měla hlad, a tak je aspoň důkladně zapíjela vodou ze studny. A maličký Luke si mezitím celou dobu dopřával mámino mléko, což vůbec nebylo fér.

Matně si vzpomínala, jak babička s dědečkem přestali mít hlad, až jednou prostě nevstali z postele. Maminka potom byla v jednom kuse unavená a někdy plakala a Annie se k ní musela přitulit, aby ji utěšila a připomněla jí, že tatínek se už určitě brzy vrátí. Ve skutečnosti se tím ale nic moc nezlepšilo, protože je sužoval ukrutný hlad, ne jako před tatínkovým odjezdem.

A pak se jednoho dne maminka smála a plakala zároveň, protože tatínek jim poslal lístky na velkou loď, aby za ním přijely do nové země. Annie si pomyslela, že to musí být ještě dál než Kerry, které se rozkládalo na opačné straně hory. Měla radost, že na ně nezapomněl. Vzpomínala si, jak ji nosíval na ramenou a ona se ho přitom držela za zrzavé vlasy, i na to, jak mu občas večer usnula v náručí, zatímco jí broukal své písničky. Byl tak silný, že dokázal uzvednout ji i maminku najednou, ale ony ho nedokázaly nadzvednout ani o píď. Pamatovala si, jak se smál, až mu po tvářích tekly slzy, když se o to pokoušely, ale přitom jí dělalo problémy si vybavit, jak vlastně vypadal.

Na lodi to bylo hrozné. Někdy sice plula rovně, ale jindy se houpala nahoru a dolů a k tomu ještě ze strany na stranu, takže lidé kolem zvraceli na podlahu, z čehož se zase chtělo zvracet Annie. A konec se zdál být v nedohlednu.

Paní na protější pryčně jednoho dne zemřela a posádka ji přišla odnést. Pak tam bylo miminko, které usnulo a už se neprobudilo, a jeho matka od té doby ustavičně vzlykala, dokud nakonec neutichla a neodnesli ji také.

Někteří lidé občas vyšplhali po žebříku ven, ale Annie to měla zakázáno. Ráda by se tam podívala, protože skrze čtvercový otvor viděla malinký kousíček nebe, ale maminka si o ni dělala starosti, aby nespadla do moře a neutopila se, a Annie se zase bála, že kdyby nahoru proklouzla sama, po návratu by zjistila, že maminka s Lukem odešli stejně jako ta paní s miminkem.

Po nějaké době Annie přestala mít hlad a chtělo se jí pořád jenom spát, ale maminka jí vždycky zatřásla, rozzlobila se na ni a přinutila ji sníst něco z jejich tajných zásob. Annie už ani nevěděla, jestli její tatínek vůbec někdy doopravdy existoval.

. . .

Jednoho dne loď přirazila k nové pevnině a ustala v pohybu. Shora k nim dolehla spousta bouchání a křiku a pak se padací dvířka konečně otevřela a posádka na ně zavolala, aby vylezli ven. Annie se pokusila vyšplhat po žebříku, ale nohy jí samou únavou odmítaly sloužit. Kdosi ji nahoru na palubu vytáhl za paže a pak se sklonil a vytáhl za ní i maminku s malým Lukem, který se jí úzkostlivě držel kolem krku. Annie přimhouřila oči před oslnivým světlem venkovního světa.

Máma měla na tváři slabý úsměv a napůl se smála, napůl plakala. Pevně k sobě Annie přivinula a pohledem přitom klouzala po vysokých hradbách bílých oblak a malých šmouhách modrého nebe, jako by nic podobného ještě v životě neviděla. Skrze slzy zašeptala: „Ach, chvála Bohu, jsme zachráněni. Jsme zachráněni.“ Stiskla Annie za ruku. „Teď se stačí jen dostat přes imigrační kontrolu a pak už bude všechno dobré. Tatínek tu na nás bude čekat, jak nám slíbil.“

„Nepamatuju si, jak vypadá.“

Máma se zasmála. „Je velký a má přesně takové rudé háro jako ty!“

Nahoře na palubě to Annie připadalo děsivé. Lidé se navzájem žduchali a postrkovali, pokoušeli se dostat k malé lávce pro výstup z lodi a před pádem do rozvířených vod je nechránilo nic než pár lan. Annie se sotva udržela na nohou. Byla zesláblá hladem, strašlivě unavená, a i když se snažila jít rovně, měla dojem, jako by se pod ní všechno jaksi podivně houpalo. Připomínalo jí to toho starého pána, co bydlel kousek od nich a tatínek o něm tvrdil, že je to opilý budižkničemu. Točila se jí hlava a nebylo jí dobře a pak se náhle ocitla na druhé straně lávky a máma ji za sebou táhla rychleji, než jí Anniiny nožky stačily. Máma říkala, že se jejich nový domov jmenuje Boston, ale Annie tady žít nechtěla. Bylo to tu velké a špinavé a mačkalo se tu příliš mnoho lidí. Křečovitě mamince sevřela ruku a zakňourala: „Nemohli bychom, prosím, jet zpátky domů?“

„Buď statečná, beruško. Ještě chviličku. Dívej se po tatínkovi, jo?“

Jenže všechen ten hluk byl k nesnesení. Ostatní se kolem ní tlačili, navzájem do sebe strkali a mluvili příliš rychle a příliš hlasitě a ona vůbec nerozuměla, co říkají. Nějaký pán v legrační čapce se mámy zeptal, kdo jsou zač, a tvářil se u toho stejně škaredě jako pan farář, když jim z plna hrdla spílal za jejich hříchy. Nahnali je do jakési budovy a odtamtud zase ven na další rozlehlé prostranství plné lidí v divném oblečení.

Máma jim našla místo u hromady dřevěných beden, na které se mohli posadit, a Annie se o ni opřela, příliš vyčerpaná, než aby ještě pociťovala hlad. Všichni tři společně čekali a čekali a čekali. Kam se ten tatínek poděl? Proč tu ještě nebyl?

Potom ho skrze dav přece jen uviděla; jeho rusé vlasy plály v nastávajícím soumraku jako strážní oheň. „Tatínku, tatínku!“ vyjekla. Odlepila se od maminky a s napřaženýma rukama se k němu rozběhla.

Slyšela, jak za ní máma polekaně křičí: „Annie! Stůj!“

Do cesty se jí připletla skupinka mužů, kteří se ji s oplzlým chechotem pokoušeli chytit, ale ona se jim vykroutila a utíkala, dokud se jejich hrubé hlasy nerozplynuly v temnotě. Pak už tatínka neviděla – a mámu taky ne.

„Tatínku! Maminko!“ volala znovu a znovu, ale přes davy nedohlédla ani na krok.

Podařilo se jí najít plošinu zaplněnou řadami sudů a na tu po schodech vylezla, aby se rozhlédla po zšeřelých docích. Jenže plošina se zničehonic zakymácela a ona spadla a praštila se do hlavy. Zvedl se jí žaludek, svět se kolem ní zatočil a ona se sesunula na zem, zavřela oči a zakryla si uši rukama. Maminka zmizela a malý Luke s ní. Annie opakovala jednu modlitbu za druhou, protože věděla, že Bůh k ní maminku určitě přivede, aby ji zachránila. Pokračovala v tom, dokud nebyla tak unavená, že už další modlitbu odříkat nedokázala. Ale maminka pořád nepřicházela.

1

ERIN

Jak už je mým dobrým zvykem, v letadle usnu a vzbudím se, až když přistáváme v Shannonu.

Sotva jsme se vznesli do vzduchu, tedy hned poté, co nám slečna s lodičkou na hlavě předvedla svůj expresivní tanec paží doprovázený vysvětlením, co si počít v případě nehody, cítila jsem, jak mě přemáhá dřímota. Kenny, můj manžel, si ze mě kvůli tomu vždycky dělal legraci. Funguje to úplně jako vypínač, říkával. Až budu někdy chtít, abys přestala mluvit, stačí, když tě strčím do letadla! Býval to takový vtipálek. Pořád mi chybí a jeho zrada ve mně vyvolává podivně protichůdné pocity, jako bych ho v hloubi duše milovala a nenáviděla zároveň. Jak mě jen mohl opustit, zrovna když náš společný život začínal být zajímavý? Připravovali jsme se na budoucnost, prováděli v domě úpravy nutné k uskutečnění našich plánů na založení rodiny.

Táta od začátku tvrdil, že to nikdy nebude fungovat, a svým zvláštním způsobem měl pravdu. Kenny byl umělec a snílek, což je pro tátu, špičkového právníka s nezkrotnými ambicemi, který se neustále pohybuje v konkurenčním prostředí, v podstatě kacířství. Ale já jsem asi taky snílek, i s tím typicky bláhovým pohledem na svět, co se od nás neodmyslitelně očekává. Jediný rozdíl je v tom, že zatímco Kenny se zoufale snažil udržet hlavu nad vzdouvající se hladinou života, já jsem si žila svůj sen.

Kola dosednou na asfalt a mě udeří do očí ostré světlo nového dne. Nemá cenu se dál pitvat v tom, co už je dávno pryč. Jedním z důvodů, proč jsem do toho letadla vůbec nasedla, bylo pokusit se pustit Kennyho z hlavy, jinými slovy se od něj oprostit. Musíš se spoléhat sama na sebe, poučoval mě táta, protože lidé tě dřív nebo později vždycky zklamou. Jasně, umí to být paličák, jinak by nebyl tak úspěšný, ale máma s ním i po všech těch letech pořád zůstává, takže něco musejí dělat správně.

Tak či tak, vzpomínám si, že poslední myšlenka, která mě napadla, než jsem usnula, byla: Jaký smysl mají všechny ty bezpečnostní instruktáže, když je nikdo pořádně neposlouchá? Kdyby během letu došlo k nouzové situaci, lidé začnou přirozeně panikařit, takže je nakonec asi stejně nejlepší to prospat. Nejsem fatalistka, spíš realistka. Jestli je řada na mně, fajn, možná má Bůh přece jen nějaký plán.

Vyvezu svá zavazadla z letištní budovy a venku najdu auto, které jsem si objednala – podivné malé vozítko, všude samá hrana, podle značky Ford Escort. A ta barva! Hodila by se spíš na kanárka než na auto. Zajímalo by mě, jestli zdejší půjčovna nakoupila takové pestrobarevné vozy, aby lépe vynikly v tom všeobklopujícím šeru, které halí můj první den v Irsku.

Po šedivém nebi plují těžké, hutné mraky. Vlezu si do auta a nastartuju motor. Dupnu na spojku a řadicí pákou vyluzující jen lehce skřípavé zvuky zařadím jedničku. Než jsem odjela z Bostonu, absolvovala jsem naštěstí pár lekcí s manuální převodovkou, ale i tak mi to připadá celé jakési nešikovné. Ráda bych věděla, proč Irové raději neřídí automaty.

Po cestě ze Shannonu do Roone Bay začínám chápat, proč odsud lidé hromadně prchali. Jeden z mých přátel, klarinetista v bostonském orchestru, který tvrdí, že jeho příbuzní z otcovy strany také pochází z této bezútěšné malé zemičky, mi vykládal, že Irsko je útulné. Navštívil ho už několikrát a pořád o něm básní, ale vždycky se zase vrátí domů do Bostonu, do svého hezkého bytu se všemi jeho vymoženostmi. Možná se člověku útulnost po pár týdnech omrzí. Nepochybně to sama brzy zjistím. Ale ta absurdně sentimentální panoramata z cestovních katalogů, zachycující dlouhé kamenné zídky a úžasně zelená pole, vypadají teď poněkud odlišně, když je vidím na vlastní oči skrze clonu jemného mrholení.

Představovala jsem si, jak se budu po cestě na jih kochat okolní krajinou, ale místo toho mám oči vyděšeně přišpendlené k miniaturním cestičkám plným výmolů. Jelikož mi břichatá mračna visí sotva tři metry nad hlavou, veškerá scenérie jako by se rozplynula. Připadá mi, že projíždím tunelem vyhloubeným přímo v mlze. Řízení mi není nejmilejší ani za normálních podmínek, ovšem tady jsem z něj vynervovaná ještě tisíckrát víc.

Sem tam se z přítmí vynoří traktor nebo náklaďák, prožene se kolem mě po špatné straně úzké silnice a já se pokaždé bezděky nadechnu, jako bych tím mohla boky vlastního auta vcucnout víc dovnitř. Bůhvíjak se nám podaří se minout, aniž by někdo přišel k úhoně. Když kolem mě potom v protějším směru zasněně proklape malý oslík, který hlavou pohupuje do melodického rytmu vlastních kopyt a za sebou táhne povoz (scvrklá ženská nakřivo shrbená na kozlíku musí dozajista spát), mám pocit, jako bych se nějakým záhadným způsobem propadla zpět do třicátých let minulého století, do hlubin hospodářské krize.

Přemýšlela jsem o téhle cestě už nějakou dobu, ale stejně je zvláštní tu teď doopravdy být. Po všem tom trápení, plánování a neustálých úvahách, co to vlastně dělám a pro koho, jsem se ještě pořád nestihla úplně vzpamatovat. Možná se na mně také trochu podepisuje ten časový rozdíl, protože si připadám odtržená od reality, jako kdybych se vznášela v nějakém neznámém vesmíru. Znovu si připomenu: Jsem v Irsku, abych si to začala pořádně uvědomovat. Mám totiž pochyby, jestli tu vůbec skutečně jsem. Třeba je to jen nějaký podivně zamotaný sen a já se za chvíli probudím v domě svých rodičů, kam jsem se uchýlila poté, co mé manželství náhle skončilo a veškeré mé budoucí ambice vzaly za své.

Máma vůbec nedokázala pochopit, proč chci do Irska jet. Co záleží na tom, odkud přišli naši předkové před více než sto padesáti lety? Ale při debatě – hádce – s tátou se mě zastala. Má strašně praktický přístup k životu, který je na jednu stranu uzemňující, i když na druhou občas tak nekompromisní, až z toho jde strach. V jejím domě se nikdy nemůže stát, že by něco nebylo na svém místě. Nepořádek se zkrátka nepřipouští. Rozbité věci letí rovnou do koše a nikdy se jim nepřikládá žádná citová hodnota. Nemá čas rozjímat nad minulostí a o to víc mě udivuje, že se za mě postavila a podpořila mé rozhodnutí vydat se, kam mě srdce táhne. Možná usoudila, že bude lepší, když to ze sebe prostě jednou provždy dostanu.

Plně mi schvaluje, že chci začít znovu, ale podle ní bych si k tomu měla vybrat New York nebo Phoenix, nebo třeba Londýn, Paříž či Prahu; každopádně nějaké místo, kde bude kultura a samozřejmě hudba. Co bychom si přece já a mé hudební sklony počaly v takovém zapadlém městečku, jako je Roone Bay, kde nemají ani divadlo?

Její uvažování vychází pravděpodobně z jisté na hlavu postavené logiky, a sice že když se bude tvářit povzbudivě, udělám možná pravý opak, protože mám od přírody v povaze hluboce zakořeněnou vzdorovitost, což ona moc dobře ví. Vždyť ve výsledku mě samozřejmě nejvíc nakoplo naléhání mého otce, abych přestala být hloupá a pokračovala v životě dál. Nesnáším, když mi někdo říká, co mám dělat, a jestli chci být hloupá, tak je to moje věc. Bylo by snadné vinit ze své současné situace jednoho z nich, ale pravdou je, že se zbytku své rodiny vůbec nepodobám a nemám tušení, po kom jsem to zdědila. Moje poněkud bohémské geny zřejmě přeskočily několik generací a projevily se až u mě. Anebo je taky možné, že se na malebné malé Irsko jedenkrát podívám a kvapem poběžím zpátky do civilizace, přesně jak si myslí máma.

Jenže já jsem si Irsko nevybrala jen tak náhodou.

Jeden z předků mého dědečka, Luke O’Mahoney, připlul ještě jako miminko z tamějšího Roone Bay. Jeho matka, Nellie, emigrovala v dobách hladomoru a vydala se se svými dvěma dětmi hledat nový život do Bostonu, dcera se jí ale hned po příjezdu ztratila v docích. Ten příběh mě odjakživa trápil. Nellie podle dědečka nikdy nezjistila, co se dítěti stalo. Srdce mi pro ni krvácí, přestože je dávno mrtvá. Muselo být strašně traumatické se nikdy nedobrat pravdy. I smrt by jí poskytla určité rozřešení, jak ostatně sama dobře vím, ale ta nevědomost v ní musela mokvat jako nezahojená rána po zbytek života. A ona v tom životě pokračovala a pachtila se, aby uživila svého syna, Lukea, který se dokázal z nemajetného chudáka vypracovat na praotce bohatství naší rodiny. Bez jejího odhodlání by tu nikdo z nás nebyl; ani já, ani můj otec, ani můj dědeček a jeho předkové…

Myslím, že jsem Nelliin žal kdesi v hloubi duše přijala za vlastní. Zvláštním způsobem zrcadlí ten můj. O Lukeovi mi dědeček vyprávěl, ale co se stalo s Nellie, to nevěděl. Často jsem hloubala nad tím, jestli po sobě nezanechali nějakou stopu tady, v Irsku. Třeba nějakého vzdáleného příbuzného, který by tu záhadu dokázal objasnit. Jenže to asi doufám v nemožné. Kdepak, vím, že doufám v nemožné, ale můj příjezd do Irska provází podivný pocit neodvratnosti, jako by mezi mým a Nelliiným osudem existovalo nějaké pouto. Možná jsem se přece jen trochu zbláznila. To člověku zármutek dokáže udělat. Ale zároveň ve mně přežívá slabá naděje, že jestli se podařilo najít klid Nellie, mohlo by se to podařit i mně.

Zcela vyčerpaná nakonec přejedu přes hřeben kopce a v bílé tmě před sebou spatřím nejasnou linii šedého moře. Uvažovala jsem, že bych se sem dopravila lodí, což by mi poskytlo čas na čtení a přemýšlení, ale popravdě řečeno lodě moc nemusím. Absolvovat pár hodin v letadle znamenalo nemuset se kamarádíčkovat s nikým, kdo by ke své smůle seděl vedle mě (Kenny tvrdil, že chrápu). Zato na lodi bych byla celý týden uvězněná s tlupou lidí, kteří by se zvědavě šťourali v mém životě a chtěli by vědět, proč jedu do Irska, nebo naopak těch, kdo by se nemohli dočkat, až se se mnou podělí o svůj životní příběh. Můj mozek se teď zrovna utápí v bažině mých vlastních zklamání a to poslední, o co stojí, je plést se do problémů někoho jiného.

Podřadím na jedničku, auto neochotně zachrčí a rozjede se z příkrého kopce dolů do ústí zátoky, kde posléze dorazí k první řadě obytných domů táhnoucích se směrem k přístavišti. Fasády mají natřené překvapivě rozmanitou škálou pestrých barev, které se k sobě navzájem vůbec nehodí. Teď by tu samozřejmě měl být Kenny. Musel vědět, jak moc mi bude chybět. V duchu už by ten výjev dávno maloval, ještě předtím, než by si ho stihl vyfotit a poté nanést první tahy na plátno.

Na rohu křižovatky stojí velká budova banky a o kus níž se cesta zužuje a stáčí doleva. Lemují ji malé obchůdky a bary. Zastavím u kraje silnice, vyřadím a vzpomenu si, že mám zatáhnout brzdu. Chvíli tam jen tak sedím, zmožená vyčerpáním, a téměř žasnu, když si uvědomím, že jsem do své destinace dorazila živá a zdravá.

Po pár okamžicích otevřu oči a zjistím, že u mého auta stojí nějaký muž a zírá na mě, jako bych spadla odněkud z jiné planety. Nebo ho možná jen zaskočila barva mého auta, jako prve zaskočila mě.

Nejistě zamrkám. Působí takovým nedbale elegantním dojmem, tmavé vlasy mu povlávají v občasných závanech větru a jeho džíny jsou na kolenou prošoupané skoro na nit. Ruce má vražené hluboko do kapes kárované flanelové bundy s límcem vytáhnutým až po uši. Je nečekaně přitažlivý, jeho nevýrazné rysy – obyčejná ústa, nos, oči a obočí jako housenky – se nějakým nevysvětlitelným způsobem doplňují, takže dohromady tvoří charismatický celek. Mohl by dělat modela; tedy takového toho rozcuchaného a neoholeného. Stejně jako mně mu nejspíš brzy bude třicet, nebo možná bylo nedávno. Navzdory jeho upřenému pohledu se mu v očích zračí téměř prázdný výraz, jako by se duchem nenacházel tak docela v přítomnosti. Je to nicméně jediný člověk na dohled, a proto opatrně stáhnu okénko o pár centimetrů a zeptám se ho na cestu k hotelu. Ještě chvíli na mě civí, načež pokývá hlavou, jako by se jeho původní podezření, že jsem mimozemšťanka, potvrdilo.

„Aha, Američanka, tak to jo,“ pronese zamyšleně. „Určitě máte namířeno do toho nového hotelu.“

„Do hotelu Roone Bay,“ potvrdím. Jestli je tu nějaký starý hotel, tak o něm nevím, ale stejně se usměju a přikývnu.

Místo aby znovu promluvil, ukáže kamsi prstem. Sleduju jeho pohled skrze vznášející se chomáče mlhy, dokud mi zrak nepadne na hotel na opačné straně údolí. Tyčí se tam jako přízračná šedá loď a jeho ozdobné štíty mizí v neprostupné tmě.

„Díky,“ řeknu.

„Není zač.“

Přikývne, jako bychom dospěli k nějaké dohodě. Vyjedu zpátky na silnici a v zrcátku ho vidím, jak stojí stále na stejném místě a hledí za mnou.

Divné.

Cesta se vine dolů k moři a na druhé straně zase stoupá nahoru. Cedule vedle silnice mě nasměruje k hotelu a já zabočím na strmou příjezdovou cestu vedoucí k rozlehlému parkovišti, na kterém se vedle sebe osaměle krčí tři auta, jako by se navzájem snažila udržet v teple. Narváno tu tedy nemají. Slyšela jsem, že sezóna dovolených je v Irsku kvůli počasí krátká, ale vždyť je teprve polovina září, léto sotva skončilo. Jak může takový hotel přežít, jestli sem už teď nejezdí žádní turisti?

Po několika hlubokých nadechnutích si konečně začnu uvědomovat, že jsem úspěšně dorazila do cíle. Vyvolá to ve mně malý pocit vítězství. Sotva otevřu dveře od auta, okamžitě se do nich opře prudký vítr a pokusí se mi je vyrvat z ruky, já je ale zavčasu zachytím, vylezu a stoupnu si zády k hotelu. Zdá se, že ten chladný vichr fučí z divoce rozbouřeného Atlantiku.

Zátoka Roone Bay vypadá, jako kdyby se tam do země zakousla nějaká gigantická příšera z hlubin a na pobřeží po ní zůstaly křivolaké otisky jejích tesáků. Zachvěju se a obejmu se rukama kolem těla. Ani teď, když jsem tady, si ještě nejsem jistá, jestli jsem učinila správné rozhodnutí, v žádném případě ale nehodlám stáhnout ocas a utíkat zpátky, jen abych všem dopřála to potěšení přivítat mě slovy My jsme ti to říkali. Jedna z mých předností (podle mámy) nebo neřestí (podle táty) je, že jakmile se jednou pro něco rozhodnu, postavím si hlavu a za každou cenu to musím dotáhnout do konce – ať už hořkého, vítězného, nebo jakéhokoli jiného.

Otočím se a zahledím se na hotel. Působí docela půvabně, jako na obrázku z katalogu, až na to, že se kolem něj nevznáší žádné nadýchané bílé obláčky na blankytně modré obloze. Štíty nad horními okny mi připomínají ty nad pokoji služebnictva v eduardovských domech a natřené jsou stejně ocelově modrou barvou, jakou má Atlantik, na který hotel shlíží. Vzhledem i atmosférou budí dojem staré budovy, já ale vím, že to tak není. Moje cestovní agentka mi prozradila, že ho vybudoval nějaký podnikatel nebo tak někdo. Podle jejího názoru byl ten falešný historický aspekt záměrný, měl totiž upoutat pozornost „navrátilých Amíků“, jak tu údajně říkají těm, kdo se sem stejně jako já vrací vypátrat své irské kořeny. Mně ale připadá, že sem příliš nezapadá. V Irsku ostatně podobné budovy nikdy nemívali, ne takhle stranou od města. Podivně si to odporuje, jako kdyby ten hotel vyloupli z nějakého anglického přímořského městečka a vklínili ho do špatné země.

Narodila jsem se sice v Bostonu, ale geny mám převážně irské, proto mě Irsko do jisté míry odjakživa zajímalo, nikdy jsem ovšem nečekala, že se sem sama podívám. Jsem vděčná za to, že se mezitím časy změnily. Mí irští předkové nepatřili zrovna k nejurozenějším, pokud vím. Byli to farmáři, bramboráři, chudí jako kostelní myši. Dokonce ještě chudší, protože na rozdíl od myší neměli ani ty kostelní svíce, co by je zasytily.

Burácející vítr mi vmetá ostré konečky vlasů do očí a rozbíjí mořskou hladinu na tisíce zpěněných vln. Je to tu přesně tak nehostinné, jak jsem čekala, obzvlášť když to srovnám s prosluněnými dovolenými, které si pamatuju z dětství, kdy se nám pod nohama třpytily nekonečné lány žlutého písku rozpáleného – zpravidla středozemním – sluncem. Jenže to bylo tenkrát a teď je teď. S tím se holt nedá nic dělat. Nepřijela jsem sem stavět hrady z písku. Přijela jsem do Irska, do země, odkud před více než sto lety uprchli mí předkové, abych poněkud nejistě kráčela v jejich stopách.

Pokud se mi po nich tedy vůbec nějaké stopy podaří najít.

Informací mám docela poskrovnu. Vím, že William O’Mahoney opustil Roone Bay kvůli hladomoru a Nellie ho později následovala a společně s jejich dvěma dětmi překonala zrádný Atlantik na jedné z lodí, kterým se přezdívalo plovoucí rakve. Něco málo vím ještě i o jejich synovi, Lukeovi, protože to byl tátův přímý předek. Co se stalo s jejich dcerou, Annie, to netuším a možná se to ani nikdy nedozvím. V rodokmenu, který se mi dostal do rukou, je u ní uvedeno datum narození, ale nic jiného; její zmizení zůstává záhadou.

Ve skutečnosti mě vlastně jen zajímá, odkud Nellie s Williamem pocházeli; pak mě možná má zvědavost přejde a já budu schopná nechat to plavat. V každém případě je to pořád lepší než nemít vůbec žádný cíl. Když se můj život zhroutil a já jsem upadla do deprese, oči mi z nějakého důvodu utkvěly na bibli Nellie O’Mahoneyové. Nitky pojící jednotlivá narození a úmrtí vepsaná z vnitřní strany obálky jako by ke mně promlouvaly. Poprvé v životě jsem se zamyslela nad tím, jak mě ty nitky spojují s dávno opuštěným Irskem, a napadla mě zvláštní myšlenka, že kdybych věděla, odkud pocházím, možná bych měla lepší představu o tom, kudy by se mohla ubírat má budoucnost. Samozřejmě je taky možné, že si lžu do kapsy, čistě proto, že nahlédnutí do minulosti mi přijde malinko schůdnější než rozjímání nad budoucností, která přede mnou zeje tichou prázdnotou.

Až se vrátím do Bostonu, táta ode mě bude čekat, že hodím všechny ty špatné věci za hlavu a už o nich nikdy nebudu mluvit, přesně tak by to totiž udělal on. Máma mi o tom sice mluvit dovolí, abych to ze sebe dostala, ale pak bude taky očekávat, že se vzchopím a přestanu se zbaběle schovávat před životem. Tím, že jsem se sem vydala, jsem se pravděpodobně snažila vzepřít jejich racionálnímu, praktickému pohledu na svět, který zásadně nepřipouští žádnou nostalgii ani utápění v sebelítosti, což jsou dvě věci, jimž se v současné době oddávám v hojnosti, protože je to na mě všechno ještě příliš čerstvé, než abych nad tím dokázala jen tak mávnout rukou. Snad opravdu utíkám, jak si myslí táta, ale ta bezradnost, ten pocit opuštěnosti, co cítím, ty jsou skutečné, a jestli se lituju, možná je to jenom můj způsob, jak se to pokusit přetrpět ve zdraví.

2

ERIN

Zamrkám, abych přerušila tok myšlenek, a otočím se zpátky k hotelu, který působí tak nějak opuštěně, jako z hororového filmu. Otevřu kufr od auta, vytáhnu z něj obrovský cestovní kufr a postavím ho na kolečka. Ze zadního sedadla si vezmu příruční tašku a přes rameno si přehodím kabelku. Hlasitě auto zabouchnu a rozhlédnu se kolem v naději, že někde spatřím portýra, ale zdá se, že v dohledné blízkosti není ani noha. Velký kufr nechám stát na místě a s menším si proti ostrému větru probojuju cestu k hlavním dveřím. Tam tašku málem upustím, když se pracně snažím zvítězit nad západkou. Co je to za vidlácký hotel? Otočné dveře by mu neuškodily.

Nakonec se mi nějakým zázrakem přece jen podaří dostat se dovnitř. Okamžik nato se ozve zasvištění jako v přetlakové komoře a dveře se za mnou prudce přibouchnou. V celé budově se náhle rozhostí hrobové ticho. Musím říct, že to tu vypadá velice čistě a uklizeně. Možná proto, že je to všechno ještě zbrusu nové, jestli jsem toho podivně charismatického chlapíka u cesty pochopila správně. Recepci vévodí pult z borového dřeva, momentálně bez obsluhy. Kromě něj je tu také několik pohodlných křesel, kávovar a tematické obrázky na stěnách: reklama na Titanic: Královnu oceánu, plující přes Queenstown do New Yorku, a ikonický snímek z anglických novin zachycující ztrhané, na kost vyzáblé postavy Irů během hladomoru. Třetí fotka, mnohem hezčí, je – jak zjistím při bližším prozkoumání – okouzlující černobílý záběr trhu v Bantry pořízený na začátku dvacátého století. Dívky na něm mají spodničky, ženy klobouky ovázané stuhami a muži obleky s vestou a bekovky. Mezi nimi je plno oslíků.

Na pultu stojí zarámovaná fotografie Michaela Collinse, přezdívaného Big Fella. Jak by tu také mohla chybět. Hrdina lidu, který se postavil do čela boje za nezávislost v této části země a vyrazil se svou odhodlanou armádou Irů do mokřad a kopců, kde sváděl partyzánskou válku s mocnými vojsky Anglie. Vypadá v té své uniformě nesmírně hrdě, a to mu bylo teprve třicet jedna, když ho ze zálohy přepadli a zastřelili. Chvíli si snímek prohlížím a přemýšlím, co ho asi v jeho úsilí pohánělo.

Rozporuplné výjevy na stěnách jsou v ostrém kontrastu s moderním zařízením hotelu, což byl nepochybně záměr. Nejspíš není úplně od věci nám nenápadně – nebo ne až tak nenápadně – připomenout, jaké máme štěstí, že žijeme v době a v zemi, kde existuje sociální péče, vzdělání a jistá míra osobní svobody žen.

Naliju si do porcelánového hrníčku kávu ze skleněné konvice a posadím se. Na pultu je sice zvonek, ale já se rozhodnu počkat, zvědavá, jak dlouho potrvá, než si někdo všimne, že jsem přijela. V duchu se usměju. Kenny vždycky říkával, že můj smysl pro humor hraničí se zlomyslností, ale právě teď a tady je káva přesně tím, co potřebuju. Dokud neprší a já nemusím běžet ven zachránit svůj velký kufr, nikam nespěchám.

Ale to patrně ani hotelový personál, jestli tu vůbec nějaký mají. Možná by si měli na zeď pověsit spíš obrázek Mary Celeste, lodi, která neblaze proslula tím, že ji našli uprostřed moře bez posádky a bez zjevného důvodu, jímž by se dalo vysvětlit, proč loď opustili.

Už už mi začíná padat hlava, když se vstupní dveře otevřou a vpustí do lobby závan atlantického počasí. Kruci. Tak přece jen prší. Dovnitř se vpotácí stařičký pán, vleče za sebou můj obrovský kufr a snaží se ho vmanévrovat do dveří. Má na sobě hnědé manšestrákové kalhoty, vestu, košili bez límečku a bekovku, čímž do puntíku naplní moji představu irského farmáře. Zdá se, že pánská móda se tu za posledních sedmdesát let nijak nezměnila. Vyskočím a okamžitě se zastydím, že jsem kufr nechala na starost někomu tak starému, že by mohl být mým pradědečkem.

„Ale ne, to jste neměl! Já jsem jen čekala, až mi s ním někdo přijde pomoct, ale popravdě řečeno jsem si ho dovnitř klidně mohla odnést sama. Teď si připadám hrozně!“

„Šak to není žádný problém,“ opáčí stařík, protáhne se a chytne se oběma rukama za záda. „Venku se nám co nevidět spustí liják a my si přece nemůžeme dovolit žalobu za zničený kufr, no ne?“

Vteřinku mi trvá, než mi dojde, že žertuje, a pak se také usměju. „A to ještě nevíte, že můj otec je právnické eso,“ odpovím ve stejně nadneseném duchu. „S tím byste se vážně nechtěl dostat do křížku!“

„To jsem pochopil,“ konstatuje.

Takže tu pracuje. Máma hotel bezpochyby zarezervovala jménem firmy, aby mi zajistila lepší služby. Pravděpodobně také zdůraznila tátovo postavení jakožto spolupracujícího partnera a většinového akcionáře, i když by mě celkem překvapilo, kdyby o něm tady někdo slyšel. „Viděla jsem kávu a cesta z Shannonu byla dost strašidelná. Jenom jsem si chtěla chvilku vydechnout, než si zaběhnu pro zbytek věcí.“

Zatváří se pobaveně. „Strašidelná?“

„Úzké cesty, ostré zatáčky, výmoly a malinké auto s manuální převodovkou.“

„Ach tak,“ řekne. „Vítejte v Irsku. Mám vám ukázat váš pokoj?“

„To byste mohl?“

„Mohl,“ přisvědčí. „Nechám Grace vzkaz, aby věděla, že už jste tady. Nemám tušení, jak tenhle rezervační systém funguje. Předpokládám, že jste Erin Ryanová.“

„To jsem.“ Jsem snad jediný host, který měl dneska přijet?

„Já jsem Noel.“ Přelétne pohledem po zdi za pultem a vezme z háčku klíč připevněný ke kousku dřeva, který by klidně mohl sloužit jako podnos. „Pokoj třicet šest,“ oznámí mi. „Když půjdete ven, můžete klíč nechat tady na recepci. Grace vám přidělila nejlepší výhled v celé budově, úplně nahoře pod střechou. Není to náš největší pokoj, ale jestli se vám nebude líbit, můžete si ho vyměnit. Zůstanete dlouho?“

„Nevím. Zatím vlastně nemám žádný konkrétní plán, doteď byl můj jediný cíl se sem dostat. Moji praprapra – už ani nevím kolik pra – prarodiče emigrovali z Roone Bay během hladomoru.“

„Aha, takže pátrání po minulosti?“

„Ani ne. Spíš jenom taková neurčitá zvědavost, kterou bylo potřeba ukojit.“

„Jak se jmenovali, ti vaši praprapra-a tak dál-rodiče?“

„Nellie a William O’Mahoneyovi. Nellie byla Crowleyová, než se provdala za Williama.“

„Obě to jsou běžná příjmení, to ano.“

„Vím, že pocházeli z Roone Bay, ale to je všechno. Docela ráda bych se podívala, kde bydleli. Máte tu nějaký katastr nemovitostí nebo tak něco?“

„Z té doby určitě ne. V kostele by se vám možná povedlo najít nějaké záznamy o narozeních, ale tenkrát to byly zlé časy. Během hladomoru zmizely beze stopy celé rodiny a zbylo jen málo těch, kdo by je dokázali jmenovat. Ohromné množství domů zůstalo prázdných a farem opuštěných…“ Potřese hlavou. „Hrozné časy, jen co je pravda.“

„Musela přece existovat nějaká evidence lidí v obci?“

Znovu potřese hlavou. „Tehdy ne. Jediní lidé, kteří si nějakou evidenci vedli, byli správci panství a ti to dělali čistě za účelem vybírání nájemného pro velkostatkáře. Z valné většiny se jednalo o muže, kterým šlo pouze o to namastit si vlastní kapsu. Museli být nemilosrdní a ne zrovna příjemní, aby mohli tuhle práci dělat. Ale když udeřil hladomor a velkostatkáři se rozprchli jako krysy z potápějící se lodi, správci panství jim běželi těsně v patách, hlavně aby si zachránili vlastní životy. Panské domy skončily v troskách a mnohé byly vypáleny během boje za nezávislost, takže veškeré záznamy, které kdy mohly existovat, jsou dávno tytam.“

„Ale nemohli by mít nějaké záznamy v Roone Manor, vzadu za hotelem? Vždyť to také patřilo místnímu velkostatkáři, ne? Nějakému baronetovi nebo komu.“

„Moje milá, to panství bylo před sto padesáti lety opuštěno a zničeno. Takových velkolepých starých zřícenin je po celém Irsku spousta. I na tuhle byl smutný pohled, z původního domu nezbylo nic než zdi. Teprve nedávno prošel rekonstrukcí.“

„Aha. Vypadá, jako by tam stál odjakživa.“

„To byl záměr.“

Povzdechnu si. Víceméně jsem to všechno tušila, ale stejně jsem doufala, že až sem přijedu, objevím toho víc. „No, tak aspoň nasaju zdejší atmosféru, když nic jiného.“

„Mladý Finn Sheehan by vám mohl pomoct,“ nadhodí stařík. „Zajímá se o místní historii. Pokud vím, dokumentuje hroby v okolí – pochopitelně ty, co nepatří k masovým hrobům z dob hladomoru. O těch se nikdy žádné záznamy nenajdou.“

„A kde bych tohohle Finna Sheehana zastihla?“

Semkne rty a odmlčí se, jako by najednou uvažoval, jestli měl toho chlápka vůbec zmiňovat. „No, není to zrovna nejpřístupnější člověk… Uvidím, co se mi pro vás podaří zjistit. Teď pojďte za mnou. Jste v horním patře, ale máme výtah!“

Pokoj rozhodně nabízí impozantní výhled. Tedy, nabízel by, kdyby se venku uráčila zvednout mlha. A uvnitř je také pěkný – decentní zařízení v jablkově zeleném odstínu působí vcelku uklidňujícím dojmem.

Když stařík odejde, otevřu dvoukřídlé okno a vykloním se z francouzského balkónu. Zavřu oči a nastavím tvář větru. Klidně bych mohla být na lodi plující do minulosti. Skoro slyším, jak se mi za zády napínají plachty, a jejich pleskání připomíná zpěv. Zmocní se mě podivný pocit, jako bych stála na pokraji irské legendy. Prudké poryvy větru mi cuchají vlasy a šlehají mě jimi do tváří. Vznáším se v prázdnotě a ta bolest mi z nějakého důvodu dělá dobře. Připadám si díky ní naživu, což se mi od chvíle, kdy mě Kenny opustil, stalo poprvé. Na vteřinu si představím, že kolem mě Kenny zezadu ovíjí paže a tiskne mi rty do týla. Vychutnával by si ten okamžik, našel by přesně ta správná slova, jak popsat jeho jednotlivé aspekty, které by se později projevily v jeho malbách. Byl čistým zosobněním poezie a já jsem bez něj ztracená.

Po obličeji mi jako slzy stékají chladné dešťové kapky, až se nakonec zničehonic ocitnu na podlaze, kde schoulená do klubíčka pláču, zatímco kolem mě vytrvalý liják tvoří čím dál větší kaluž. Přijela jsem sem, abych se od Kennyho odpoutala, ale zdá se, že jsem si ho místo toho přivezla s sebou. Nechá mě vůbec někdy odejít? Zavřu okna, vezmu si z koupelny ručník a rozzlobeně s ním vytřu podlahu, přičemž si domlouvám, abych laskavě dospěla a sebrala se. Kdo ví, jestli táta přece jen neměl pravdu a tohle nebyl špatný nápad.

Po nějaké době projdu opuštěným hotelem zpátky dolů, kde mi vysoká, štíhlá paní bez úsměvu přinese večeři, kterou jsem si neobjednala. Omluví se, že mi nemůže dát na výběr, ale že za daných okolností dělala, co mohla. Velice divné. Navzdory svému očekávání si večeři vychutnám a požádám o láhev vína, kterou bych si s sebou mohla vzít na pokoj. Deptalo by mě, kdybych měla sedět a pít se svými osamělými úvahami v obrovské jídelně nebo v elegantně zařízeném lobby. Abych řekla pravdu, čekala jsem, že mi Irsko bude připadat trochu nesofistikované, ale začínám mít dojem, že mi tenhle výlet do Zapadákova přinese ještě hezkou řádku zábavných historek, které budu moct po návratu domů vyprávět rodině.

3

ERIN

Když po dlouhém, leč neklidném spánku znovu vylezu z pokoje, restaurace je prakticky prázdná. Kromě jednoho (pravděpodobně) obchodníka ve staromódním proužkovaném obleku a s nosem zabořeným do deníku Irish Examiner jsem tu v podstatě sama. Snídaně podle všeho probíhá formou samoobsluhy, nenabízí nic vařeného, ale aspoň tu stejně jako na recepci mají na ohřevné desce horkou kávu. Vezmu si pár předchystaných krajíčků chleba, strčím je do topinkovače a posléze si to všechno odnesu ke stolu u okna, které z větší části zastírá proud vody. Připadám si, jako bych se opět ocitla na kolejích ve škole. Za ta léta jsem s rodiči navštívila poměrně hodně hotelů, ale v žádném jsem si ještě nikdy nemusela sama dělat toast.

Venku je pořád škaredě a já přemýšlím, jak dlouho ten déšť asi vydrží. Člověk by skoro řekl, že už je zima, ne teprve podzim. Začínám chápat, proč tady turistická sezóna skončila tak rychle. Co si budeme povídat, Roone Bay není zrovna nejvyhledávanější dovolenková destinace. Žádné sluníčko, žádné písčité pláže, žádný noční život. Tipla bych si, že jediní cestovatelé, kteří sem v tomhle období zavítají, jsou obchodníci nebo lidé, co tu stejně jako já hledají dávno ztracené kořeny. Mám takový dojem, že to moje pátrání nejspíš skončí dřív, než vůbec pořádně započne. No, i kdyby se mi nepovedlo vystopovat Nelliino přesné bydliště, můžu si aspoň udělat obrázek o tom, odkud pocházela.

Oběd vynechám; dám si místo něj na pokoji čokoládovou tyčinku a čtu si u toho román, který jsem si koupila na letišti. Moc mě nebere, ale stejně se jím prokousávám, čistě abych nějak zabila den. Sem tam přitom upadnu do nepokojného spánku. Ta jízda sem pro mě nebyla jenom strašidelná, jak jsem tvrdila Noelovi, byla přímo traumatizující. Věděla jsem, že to tak bude, ale potřebovala jsem ten strach překonat. Máma mi radila, abych neřídila a jela radši hromadnou dopravou. Vím, že si o mě dělala starosti, ale kdybych ji poslechla, byla bych teď ještě na cestě. Navíc mám pocit, že bez auta bych zůstala v Roone Bay úplně zaseknutá. Autobus odtud jezdí možná tak do Bantry, a to ještě jednou za dva týdny.

Večer sedím a čekám, až mě obslouží tichá dívka, které nemůže být víc jak patnáct, a když mi konečně donese tlustý krajíc sodového chleba a polévku, chleba je horký, až se z něj kouří, kdežto polévka vlažná. Divné. Z jídelního lístku jsem si jako hlavní chod vybrala uzené se zelím a tak nějak jsem předpokládala, že to bude třeba ve formě koláče nebo jiného klasického jídla, ne že budu mít na talíři přesně to, co se tam psalo: vařené uzené a vařené zelí. Jako přílohu k tomu dostanu velkou mísu brambor, doměkka uvařených, se slupkou a štědře potřených máslem. Užasle na ně hledím. To je mám jako sníst všechny?

Když dívka přijde sklidit ze stolu, zeptám se jí: „Co tady lidé dělají po večerech?“

Na okamžik se zatváří zmateně a pak odpoví: „Rozděláme oheň, abychom se zahřáli, a díváme se na televizi.“

„Přesně jako u nás,“ konstatuju a potlačím smích.

„Vy jste z Ameriky, že?“ vyzvídá trochu nesměle.

„Jasně. Ale mí příbuzní pocházeli odsud. V devatenáctém století. Byli to O’Mahoneyovi.“

Vážně přikývne. „O’Mahoneyů je tady dost, to tedy ano.“

Posbírá špinavé nádobí, odejde a už se znovu neukáže. Což je vlastně asi dobře, protože nabídka dezertů se točí hlavně kolem zmrzliny a na zmrzlinu není zrovna nejlepší počasí. Z kuchyně slyším nějaký lomoz, takže hádám, že tam ještě někdo musí pracovat, ale nakonec jen roztrpčeně zavrtím hlavou a zamířím zpátky do pokoje.

Následujícího rána sejdou dolů další dva hosté, elegantní pár, patrně manželé, protože se jeden na druhého celou snídani utrhávají a hádají se. Sleduju je, jak odjíždějí, a uvažuju nad tím, jak je to smutné, že tolik zamilovaných příběhů končí zklamáním a vzájemným obviňováním, protože život není taková pohádka, jakou si dotyční vysnili. Sama jsem z hotelu ještě nevytáhla paty; říkala jsem si, že počkám, dokud déšť aspoň na chvíli nepoleví, ovšem ten očividně nemá v úmyslu v nejbližší době ustávat, a tak na sebe okolo oběda hodím větrovku a přeběhnu k autu. Venku překvapivě není taková zima, jak jsem čekala, jenom velice, velice mokro. Jestli to bude pokračovat tímhle tempem, budu potřebovat spíš archu než hotel. Procházku po venkově se mi teď rozhodně riskovat nechce.

Jezdím po městě a přitom si všimnu, že řady obchodů a domů zde tvoří jakousi smyčku, která se svažuje od hotelu směrem k malému přístavišti a na opačné straně se vrací nahoru. Vzadu na kopci se rozkládá menší čtvrť s modernějším bydlením, ale celkově to na mě pořád působí jako převážně rybářská vesnice obklopená zemědělskou komunitou s populací roztroušenou po celém okolním venkově. Pár rybářských loděk je uvázaných dole u přístaviště, a když dojedu po pobřežní silnici dál, zahlédnu ještě jedno přístaviště kousek za zříceným kostelem a starobylým hřbitovem. Usmyslím si, že jakmile se počasí umoudří, bude tohle moje první zastávka. Chci se podívat, jestli tam náhodou neobjevím nějaké O’Mahoneyovi nebo Crowleyovi.

Vydám se na západ do Bantry, kde je to na první pohled mnohem větší a kosmopolitnější, jestli se takové slovo dá v jižním Irsku vůbec použít. Tam se ale nezastavím; místo toho zamířím na druhou stranu, směrem ke Skibbereenu, jen abych se tady kolem trochu zorientovala. Bodne mě u srdce, když si uvědomím, že jsem v tak malé oblasti minula už dvě cedule k pohřebištím z dob hladomoru, kde, pokud tomu správně rozumím, vedle sebe leží v řadách pochovaná bezejmenná těla.

Skibbereen budí živý dojem prosperujícího tržního městečka s nepřeberným množstvím barů. Zajímalo by mě, kolik takových barů dokáže jedno město uživit, a už mi pomalu dochází, jak si Irové, kteří skončili v Americe, vysloužili nálepku opilců a zlodějů. Pití samozřejmě holdují chudí lidé ve všech koutech světa, protože v něm mohou utápět své útrapy, a kradla bych nejspíš i já, kdybych potřebovala nakrmit své děti, jako se to možná stalo Nellie, poté, co přijela do Bostonu. Vlastně je naprosto neuvěřitelné, že přežila. Jako mnoho jiných zažila určitě hodně krušné časy, než se vypravila na tu zoufalou cestu do Ameriky. Musela to být nesmírně silná, odhodlaná žena.

Když si ho od ní beru, zeptám se: „To jsem tady teď jediný host? Vypadá to tu takové, ehm, opuštěné?“

„Obávám se, že ano,“ odpoví a já okamžitě poznám, že je Angličanka. „Kvůli Trablím se teď lidé hotelům spíš vyhýbají.“

„Nenapadlo mě, že ten problém sahá až sem, do West Corku.“

Trable.