Přirozená

INTELIGENCE

Primal intelligence: you are smarter than you know

Copyright © Angus Fletcher, 2025

Translation © Robert Doležal, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1480-1

Pro mého otce,

který mi četl tygře, tygře

ÚVOD

Nikdo si plukovníka na univerzitním trávníku nevšiml. Jarní den byl rušný, studenti spěchali na přednášky, ponořeni do svých telefonů. Ostatně úkolem plukovníka bylo zůstat neviditelným. Se svou zcela běžnou postavou a nenápadným oblečením už seskočil padákem na tisíc cílů – od tichomořských útesů s kokosovými palmami přes betonové perské paláce až po nebezpečné uličky ozářené měsíčním svitem. Kamkoli přišel, splynul s okolím.

Psal se březen 2021. Plukovník zavítal na Ohijskou státní univerzitu – rozlehlou veřejnou vysokou školu postavenou z cihel a cihel a cihel a skla –, aby prověřil jistou fámu. Během své dvacetileté kariéry v americké armádě vyšetřoval různé zvěsti: o špiónech zabývajících se psychikou jiných lidí, o kamerách snímajících auru i o létajících strojích rychlejších než světlo. Ale už dlouho neprověřoval příběh tak nepravděpodobný jako tento. Jeden výzkumný tým na Ohijské státní údajně objevil dosud nepoznanou část mozku, která poháněla genialitu Steva Jobse. A Mayi Angelou. A Nikoly Tesly. A Vincenta van Gogha.

Poté, co se trochu vyptával, plukovník ke svému překvapení zjistil tohle: výzkumný tým skutečně existoval. Sídlil v nejvyšším patře budovy, která dříve bývala administrativním centrem univerzity, v chátrající stavbě s rozbitým topením, jež v létě jelo naplno. Nebyly tam žádné zamčené dveře, které by výzkumný tým chránily, ani cedule označující její vchod. Jen ospalá chodba plná nenápadných kanceláří. Přes svou skrytou existenci měl výzkumný tým jméno. Podivné jméno, pomyslel si plukovník. Jmenoval se Project Narrative (Narativní projekt).

Project Narrative nebyl uveden v žádné armádní databázi. Ale byl slavný svým vlastním způsobem: v akademických kruzích proslul průkopnickou prací s lékaři, astronauty a básníky. A když se plukovník nenápadně spřátelil s jedním z jeho výzkumníků – s mužem kolem čtyřicítky, s černými obroučkami brýlí a doktorátem ze Stanfordu –, doslechl se, že na té neuvěřitelné pověsti možná něco je. Tedy alespoň podle toho, co výzkumník tvrdil.

Výzkumník se představil jako doktor Mike Benveniste, hlavní analytik v laboratoři profesora Anguse Fletchera. Mluvil dlouze, ale přesně, hutně a technicky, jako by spontánně sestavoval encyklopedii. Tvrdil, že Fletcherova laboratoř identifikovala přirozenou mozkovou schopnost, která pohání intuici, představivost, zdravý rozum a emoční inteligenci. Tato mozková schopnost je podle něj v moderních školách přehlížena. Pro počítačovou umělou inteligenci je pak nedosažitelná. Přesto je klíčem k mentálním schopnostem Jobse, Angelou, Tesly, van Gogha – a také Marie Curie, Abrahama Lincolna, Wayna Gretzkého, Williama Shakespeara… Seznam pokračoval dál.

Plukovník byl skeptický. To bylo také součástí jeho práce: být skeptický. Ale jeho skepse nebyla jen formální.

Dokázal uvěřit, že moderním školám něco uniká. Dokázal uvěřit i ve vědu o intuici. Ale schopnost přesahující umělou inteligenci? Ta myšlenka mu připadala přitažená za vlasy – a nebezpečná. Plukovník byl zkušený počítačový odborník, znal systémy s mnoha jádry, které prováděly biliony výpočtů za sekundu. A i když věděl, že AI má své limity – vybavil si důkaz Alana Turinga o problému zastavení –, naučil se ji nikdy nepodceňovat.

„Co je tedy ta síla, která se skrývá v prastarých oblastech lidského mozku, ale je nedostupná pro počítače kosmického věku?“ Výzkumník odpověděl neurovědeckou hantýrkou: synaptický přenos… narativní kognice. A pak to shrnul: „Říkáme tomu přirozená inteligence.“

Přirozená inteligence byla pouze teorie. Mimo Project Narrative nebyla nikdy testována. Byla příliš nová – a příliš neobvyklá. Ale po pročtení tlustých stohů laboratorních dokumentů si plukovník musel přiznat, že ta teorie byla překvapivě přesvědčivá. Byla v souladu se zdravým rozumem. A odpovídala jeho vlastní intuici. To samozřejmě nic nedokazovalo. Ale intuice plukovníkovi už mnohokrát zachránila život při stovkách válečných výprav, ve vysoké rychlosti a pod slabým krytím. A tak po pečlivém uvážení učinil rozhodnutí.

Podrobí přirozenou inteligenci nezávislé zkoušce. Ta zkouška bude risk, velký risk. Plukovník se nechtěl zapsat do historie vedle Jima Channona, důstojníka Army War College, který v roce 1982 sepsal new age příručku První pozemní prapor, v níž učil americké vojáky, jak měnit čas pomocí svých snů. Aby prozkoumal neuvěřitelné a zároveň se vyhnul fiasku, musela být zkouška přirozené inteligence vedena lidmi s velkou představivostí, kteří ale netolerují nesmysly. Takoví lidé byli vzácní, armáda však měla způsob, jak je zajistit. A ten způsob vedl přes americké speciální operace.

Plukovník ten způsob dobře znal. Stvořil totiž i jeho samotného. A také dal vzniknout ručním GPS přístrojům, hemostatické lékařské gáze a futuristickým technologiím, které jsou před veřejností utajovány. Tyto projekty uspěly nejen díky ochotě speciálních jednotek pouštět se do obrovských rizik, ale také proto, že těžké úkoly v ještě těžších podmínkách vštípily jejich členům nulovou toleranci ke „kouzelné pohodě“. Kouzelná pohoda znamenala pěkné nápady, které se rozpadly při kontaktu s realitou. Kouzelná pohoda představovala zamlžený mysticismus a vysokoškolskou filozofii. Kouzelná pohoda byla luxusem v týlu a katastrofou na frontové linii.

Odmítnou speciální jednotky přirozenou inteligenci jako kouzelnou pohodu? Plukovník sáhl po telefonu, aby to zjistil. O pár okamžiků později měl odpověď: speciální jednotky dají přirozené inteligenci šanci. Stejně jako výzkumný tým na Ohijské státní věřily intuici a zdravému rozumu. Takže pokud by jim přirozená inteligence mohla nabídnout víc, pak by vyzkoušely cokoli – alespoň jednou.

Na tajném místě vystavěném z bronzové skály a ocelových nosníků, chráněném satelitními rušičkami a radarově naváděnými rotačními kanóny, si americké speciální jednotky osvojily teorii z Fletcherovy laboratoře. S plukovníkovým vedením ji přetvořily v praktický výcvik. Následně tímto výcvikem nechaly projít nejelitnější armádní jednotky, jejichž názvy byly tajné a jejich mise utajené.

Výcvik fungoval. Účastníci dokázali rychleji nahlédnout do budoucnosti. Rychleji se zotavovali z traumat. Když čelili situacím na hraně života a smrti, rozhodovali se moudřeji. V roce 2023 udělila armáda Fletcherově laboratoři medaili za „průlomový výzkum“, čímž oficiálně uznala existenci přirozené inteligence.

Tato kniha vypráví příběh výcviku, který vytvořily Project Narrative a speciální armádní jednotky. Výcvik je jednoduchý, ne však snadný. Není to optimalizační trik ani tajný herní kód. Je to jiný způsob používání vašeho mozku.

Aktivuje intuici, představivost, emoce a zdravý rozum, a probouzí tak schopnosti van Gogha, Tesly, Angelou, Jobse a všech ostatních. Abyste mohli využít znalosti, na něž jste zapomněli, že je máte. Svoji ztracenou podstatu. Svoji přirozenou inteligenci.

PŘEDMLUVA

VAŠE ZTRACENÁ PODSTATA

Na počátku 21. století začaly americké speciální armádní jednotky tušit problém. Ne problém zvenčí, ale vnitřní: mladí rekruti speciálních jednotek podávali slabé výkony v rozhodování, strategickém plánování a vedení. Rekruti vykazovali vysoké – někdy mimořádně vysoké – IQ. Excelovali v nápaditosti, racionální analýze a dalších pokročilých metrikách. A přesto jejich inteligence v dynamickém prostředí selhávala. Jak to popsal jeden z pozorovatelů: „Oni umí řešit matematické úlohy. Ale ne život.“

Nešlo jen o problém armády. Byl to problém i pro samotné rekruty. Vedl je k násilnické zuřivosti, nefunkčním vztahům a závislosti na lécích. A armádu trápilo hlavně to, že se situace zhoršovala: v roce 2020 byli rekruti horší než v roce 2010 a ti zas horší než v roce 2000. Něco poškozovalo mysl mladých Američanů a armáda, hledající vysvětlení, v březnu 2021 kontaktovala mě. Slyšeli, že mám jiný přístup k rozvoji inteligence. A ptali se, jakou radu bych pro jejich rekruty měl.

Ta otázka mě zaskočila. Nikdy předtím jsem s armádou nespolupracoval. A neměl jsem zájem pomáhat jí vytvářet zabijáky. Věděl jsem, že boj je už tak dost smrtící, protože jsem poznal jeho přeživší: libyjská nemluvňata osiřelá po leteckých úderech; bagdádské teenagery, kteří při výbuchu na kraji silnice přišli během okamžiku o všechny čtyři končetiny; afghánské ženy obnovující tržnice s pepřem, zničené těmi samými bitevními vrtulníky, jež spálily jejich syny.

Přestože se mi z války dělalo zle, obava armády o to, co se odehrává v mladých myslích, ve mně rezonovala. Během dvou desetiletí svého profesorování na univerzitě jsem byl svědkem toho, jak jsou studenti stále úspěšnější ve standardizovaných testech, zatímco mají stále větší obtíže se vypořádat s úkoly skutečného života. Projevovali více ideologické rigidnosti, více neproduktivní úzkosti, větší podřízenost autoritám a více pověrčivosti. Ti šťastnější bojovali po absolvování školy s tím, aby si našli kariéru, nebo se poslušně vraceli pro další vzdělání. Ti méně šťastní mi psali dopisy z psychiatrického oddělení nebo se mi svěřili, že svou kancelářskou práci přežívají tak, že si do láhve s vodou přidávají extázi, anebo skočili ze skály na túře v Andách, kde hledali svůj klid.

Stejná past, jak jsem viděl, lapala i mladší děti. Můj syn a dcera chodili na státní základní školu na americkém Středozápadě. Každé ráno, když jsem je sledoval, jak společně procházejí modrými dveřmi školy, jsem si vzpomněl na třicetiletý výzkum, který varoval, že každý den ve škole doprovází pokles jejich samostatnosti, přizpůsobivosti a odolnosti.

A snaha tento úpadek zvrátit nebyla jediným důvodem, proč jsem odpověděl na armádní zaklepání na mé dveře. Měl jsem ještě jeden, méně altruistický motiv, který se projevil, když mě speciální jednotky pozvaly na cvičení poblíž lesnatých, baribaly obývaných mokřin v oblasti Dismal Swamp na pobřeží Severní Karolíny.

Do močálu jsem dorazil ve fotbalových kopačkách a se stopkami, jako středoškolský učitel tělocviku, připravený si vše zapisovat. Za úsvitu, po přesunu obrněným terénním vozidlem po neoznačené cestě střežené odstřelovači, mě přivítala skupina instruktorů speciálních sil, kteří páchli bahnem a žvýkacím tabákem s příchutí máty. Vedli mě pomalou chůzí po rozbředlém chodníčku vesnicí sestávající z rezavých lodních kontejnerů… když náhle vybuchla dělostřelecká granátová střela.

Okamžitě jsem vyrazil směrem k explozi. Jeden z instruktorů se vyděšeně rozběhl za mnou, popadl mě za paži a přes rachot munice a otřesy země zakřičel: „K zemi! Hlavu do hlíny a zakrýt uši!“

Když rachot utichl, instruktor se na mě díval s morbidním úžasem: „Většina lidí je z výbuchů vykolejená. Ucuknou, ztuhnou nebo utečou. Vy jste udělal opak. Jakmile ta střela explodovala, běžel jste k ní. Bum! Hned, bez váhání jste zamířil přímo do centra akce. Kde jste se to naučil?“

Nikde. Byla to instinktivní reakce. Pod tlakem instruktorova dotazu jsem mu vyprávěl příběh Plinia Staršího. Narodil se dvě desetiletí po Ježíši, během doby, kdy se římská říše propadala do šílenství, a byl posedlý touhou znát všechno, všechno, všechno: původ sluncí, léčivou šťávu z kořenů plané růže, činnost svalových pump v srdcích leopardů. Zasvětil život shromažďování veškerého poznání světa a sepsal obrovskou sérii sedmatřiceti knih známou jako Naturalis historia.

Přestal ji psát jen proto, že jednoho příjemného podzimního odpoledne roku 79 vybuchl Vesuv a zaplnil nebe jihozápadní Itálie hukotem a plameny. Plinius, který výbuch sledoval z útulné terasy svého domu u neapolské pláže, necukl, nezamrzl, ani neutekl. Naopak, unesen vášnivým zájmem – nikdy předtím sopku neviděl! – skočil do člunu a začal veslovat směrem k lávě. Co spatřil v záři pekla? Jaká tajemství ohně poznal? To se už nikdy nedozvíme. Přemožen výpary ze země zemřel, lehce zasypán spadem popela.

„Byl to ten typ člověka,“ ušklíbne se instruktor, „jehož první nutkání je nakrmit svou zvědavost.“

Ano. A já také. Proto jsem se v Dismal Swamp rozběhl směrem k výbuchu – a proto jsem stejně rychle souhlasil se spoluprací se speciálními jednotkami. Jako každý výzkumník s nekonvenční novou teorií jsem strávil většinu kariéry izolovaný a s nedostatkem financí. A nyní mi americká armáda nabízela, že pro mě udělá to, co udělala pro Grace Hopperovou, profesorku z Vassar College, která byla ve
40. letech průkopnicí programování v přirozeném jazyce, když jí námořnictvo svěřilo pětitunový elektromechanický počítač – Harvard Mark I – a dalo jí tím možnost přivést k životu své odvážné nápady. Po léta jsem toužil otestovat své vlastní nekonformní myšlenky. Nejednou jsem během probdělých nocí přemýšlel: Můžu mít pravdu? Rozhodně jsem tedy nehodlal odmítnout partnera ochotného spolupracovat na výzkumu jen proto, že přemýšlí jinak. Ve skutečnosti mě právě jejich odlišné myšlení fascinovalo o to víc.

Takže když jsem se posadil s klidným, ale energickým podplukovníkem jménem Tom Gaines, propojil jsem svůj akademický výzkum s desítkami let zkušeností speciálních jednotek v oblasti rozvíjení nezvyklých metod učení. Vyvinuli jsme novou metodu tréninku mozku, aby dokázal jednat inteligentně v prostředí, které armáda nazývala zkratkou VUCA, označující proměnlivost, nejistotu, složitost a nejednoznačnost. A předali jsme ji utajené jednotce speciálních operací na výcvikovém místě tak tajném, že neexistuje na žádné mapě.

Experiment přinesl pozitivní výsledky, zvýšil kreativní plánování a strategickou iniciativu pod časovým tlakem. Jak to armáda shrnula: účastníci se ve VUCA stali chytřejšími a v chaosu rychlejšími.

Po tomto prvním úspěchu mi armáda umožnila přímý přístup k pozorování vojáků během přípravy na mise. Po roce společného výzkumu jsme výcvik nabídli Zeleným baretům, specialistům na nekonvenční válku. Získali jsme ocenění od jejich nejvýše postavených instruktorů. Výcvik jsme tedy přenesli na Command and General Staff College, postgraduální školu vojenského vedení v Leavenworthu v Kansasu, kde proběhl nezávislý vědecký test na více než 150 vyšších důstojnících. Podle armádních statistik výcvik zlepšil schopnost kreativního řešení problémů téměř o jednu plnou směrodatnou odchylku – posunul skóre z normálního na vysoké, z vysokého na výjimečné a z výjimečného na geniální.

Poté jsme výcvik převedli do civilního prostředí. Nabídli jsme ho chirurgům, pilotům, firemním manažerům, astronautům, podnikatelům, investorům, prodejním týmům, sociálním pracovníkům, lékařům, zdravotním sestrám, učitelům, trenérům, profesionálním sportovcům a rodičům. Výcvik zlepšil rozhodování, inovativnost, komunikaci a vedení.

Další krok vedl na univerzity. Začali jsme u Armádního záložního důstojnického sboru (ROTC), poté jsme pokračovali u vysokoškolských studentů, u studijních skupin pro vynikající studenty a u odborných studijních směrů: absolventů MBA, MgA., MUDr., Mgr., inženýrských doktorandů. Studentům se výrazně zlepšila schopnost zvládat reálné výzvy. Lépe se vyrovnávali se změnami a nejistotou. Projevovali méně stresu a zlosti. Předvídali nečekané příležitosti. A ukazovali cestu ostatním.

A nakonec, s pomocí zkušených pedagogů, jsme udělali to, o čem jsem snil od začátku: dali jsme výcvik žákům státních základních škol. Přinesl značné pokroky už u dětí ve věku osmi let.

Co to bylo za výcvik? Proč byla moje teorie tak odlišná – a přesto účinná?

MOJE TEORIE ŘÍKÁ, že moderní svět nesprávně definuje inteligenci.

Inteligence je definována téměř univerzálně – včetně definice Ministerstva školství USA, Microsoftu a Googlu, Nobelovy ceny za ekonomii, čínské vlády a testů IQ – jako logika. Logika se v běžné konverzaci používá pro jakýkoli způsob myšlení, který dává rozumnému člověku smysl. Logika by však nemohla být automatizována počítači, pokud by se nedala převést na přesně definovanou soustavu mechanických operací. Tyto operace identifikoval před více než dvěma tisíci lety řecký polyhistor Aristotelés a kromě toho, že pohánějí umělou inteligenci, jsou základem aritmetiky, statistiky, designu, datové analýzy, indukce, dedukce, interpretace, kritického myšlení, bayesovské inference, optimalizace, představivosti, behaviorální ekonomie, organizační psychologie, systému 2 (analytického myšlení vyžadujícího soustředění), hledání vzorců – a prakticky všeho, co se dnes ve školách učí a měří.

Logika ve školách dominuje nejen proto, že je považována za podstatu inteligence, ale i proto, že je pro lidi obtížná a vyžaduje roky studia. Což vede k otázce: Jak by náš mozek myslel bez tohoto studia? Jakým způsobem přirozeně uvažujeme?

Logickou odpovědí je, že lidský mozek inklinuje ke dvěma nelogickým chováním: k náhodnosti a k chybám. Náhodnost je absence logiky. Chyba je opakem logiky. Náhodnost je podle mnoha logiků zdrojem kreativity, takže je v určitých mezích ceněna. Chyba má být nicméně eliminována tím, že se zaměříme na její základní příčiny: emoce a kognitivní zkreslení.

Tento logický pohled na mozek je absurdní. Popírá základní biologii. Zdá se rozumný jen proto, že nám je opakován donekonečna od chvíle, kdy poprvé vstoupíme do školy. Jsme manipulováni, abychom tomu věřili – k vlastní škodě.

Cesta zpět k duševnímu zdraví začíná uznáním, že inteligence je víc než logika doplněná o plodné výbuchy nahodilosti. Náhodnost je vrtkavá a marnotratná – kdežto inteligence je cílevědomá a rozumná. Proto lidský mozek není nahodilý, což si můžeme snadno dokázat. Zkuste napsat seznam náhodných čísel. Půjde vám to pomalu a čísla se vám budou shlukovat nenáhodně. To ale neznamená, že vaše neurony provádějí logické operace. Logika vyžaduje data a v životě jsou data téměř vždy vzácná. Aby si mozek poradil s nestálou temnotou skutečného světa, musel si vyvinout mechanismy, které umožňují jednat chytře s nedostatkem informací, dokonce i bez nich. Jinak by byla inteligence stejně užitečná jako prázdná tabulka v excelu.

Z toho všeho plyne, že mozek má nelogickou inteligenci, která není svévolná. Tato inteligence se vyvinula miliony let před datově závislými obvody umělé inteligence a vybavila naše prapředky schopností uspět v neznámém prostředí. Zpočátku byla tato schopnost jednoduše přijímána jako způsob života. Ale jak se naši předkové začali pozorovat – používali svoji inteligenci k prozkoumávání sebe samých –, rozčlenili ji na čtyři přirozené síly: intuici, představivost, emoce a zdravý rozum.

• Intuice vnímá skrytá pravidla světa.

• Představivost vytváří budoucnost.

• Emoce znají cestu osobního růstu.

• Zdravý rozum se moudře rozhoduje v nejistotě.

Tyto čtyři přirozené síly jsou důvodem, proč dokážeme jednat chytře s málem informací. Ne že bychom tak jednali vždy. Ale fakt, že jsme toho schopni, je důvod, proč dokážeme uspět v situacích, ve kterých se umělá inteligence zadrhne. AI umí provádět logické dedukce a chrlit náhodné nápady. Ale mechanicky není schopna rozumné úvahy ani imaginace, a proto bude vždy podávat horší výkon než lidský mozek tam, kde jsou data nedostatečná nebo nejistá – což činí „počítačové myšlení“ neúspěšným v mnoha oblastech inovací, vedení i běžného života.

Tento skutečný limit logiky ukazuje, proč náš současný vzdělávací systém selhává. Tím, že nutí studenty myslet jako počítače, je učí dělat to, co notebook zvládne lépe – a přitom jim nepomáhá rozvíjet přirozenou chytrost, kterou AI napodobit nedokáže. Odsuzuje budoucí generace k tomu, aby byly druhořadými algoritmy s menšími praktickými schopnostmi než prapůvodní lidé.

K nápravě tohoto stavu nemusíme školu zrušit; designové myšlení a statistika mohou být užitečnými nástroji. Musíme ale obohatit výuku metodami, které posílí kořeny přirozené inteligence. Tyto kořeny nemají nic společného s magií. Není to vědomí ani nějaká neuchopitelná síla. Je to fyzická operace založená na mechanických částech živočišného neuronu, který v logických obvodech počítačů neexistuje a který nelze zkonstruovat z elektronických tranzistorů. Nikdy.

Co je tedy tímto nemagickým zdrojem životní vynalézavosti? Co je tou pradávnou silou mozku, která nám umožňuje být chytrými způsobem, jakým AI nikdy nebude? Zde se moje teorie stává natolik neobvyklou, že ji odmítli všichni kromě amerických speciálních sil. Moje teorie říká, že intuice, zdravý rozum i ostatní složky přirozené inteligence jsou poháněny narativním myšlením. Neboli normálně řečeno, lidský mozek je v reálném životě chytrý, protože myslí v příbězích.

Pokud vaše mysl není stejně nekonvenční jako mysl člena speciálních jednotek, pravděpodobně jste skeptičtí k možnosti, že právě příběh je tajemstvím přirozeného génia. A upřímně, proč byste věřili teorii inteligence od chlápka, který běží směrem k výbuchům? Pokud ve vás tato skepse vyvolává touhu moji teorii rozpitvat – včetně toho, jak přesně narativní myšlení v mozku funguje a proč je pro AI navždy nemožné –, můžete se ponořit do základní vědy v části III. Následujících deset kapitol se však zaměří na to, co přesvědčilo ostatní pochybovače: trénink, který funguje.

Tento trénink vám dopomůže ke zlepšení v inovaci, odolnosti, komunikaci, vedení a dalších životních dovednostech probíraných v části II. A začne v části I posilováním čtyř základních schopností přirozené inteligence: představivosti, emocí, zdravého rozumu a – především – intuice.

Probuďte se!

… jako v dávných dobách.

WILLIAM BLAKE

ČÁST I

AKTIVACE Přirozené
INTELIGENCE

1

INTUICE

Najděte výjimky jako Vincent van Gogh
a Marie Curie

Prodávali auta, kosmetiku, ledničky, pojištění a výsledky lékařského výzkumu. Svoji práci dělali roky – dokonce desetiletí. A přesto všichni selhávali. Jejich výkon popisovali kolegové jako pod úrovní suboptimálního… tragicky beznadějný… jako osel snažící se vylézt po schodišti. Jeden z nich byl na tom tak špatně, že i kdyby ztrojnásobil své provize, stejně by se v celém prodejním týmu umístil jako poslední.

Byli ke mně posláni, protože je jejich firmy považovaly za lidi dávno za zenitem. A opravdu se zdálo, že vyčerpali všechny možnosti svého růstu. Vlekli se učebnou, sesunuli se na židle a netečně zírali na prázdné plátno projektoru. Když jsem se je pokusil zapojit do nenuceného rozhovoru, naoko ožili, ale rychle přešli do obrany. Neměli rádi, když se jich někdo ptal na jejich práci – nebo vlastně na cokoliv. Raději mi tvrdili: Prodej je o vztazích.

Tuto mantru opakovali znovu a znovu a čerpali z ní velkou útěchu. Když jsem se zeptal, jak ty vztahy budují, odpověděli: Čas. Budování vztahů vyžaduje čas. To nejde přes noc.

Nechal jsem projektor vypnutý a požádal prodejce, aby vstali. Poté jsme opustili učebnu a šli do muzejní galerie. Galerie byla plná podivuhodných obrazů, malovaných s nápaditostí a zářivě barevných. Vyzval jsem je, aby si našli obraz, který je překvapí, a aby si ho pár minut prohlíželi. Požádal jsem je, aby si představili, co by se stalo, kdyby se scéna na obraze začala přehrávat pozpátku jako film – a co by se stalo, kdyby se pustila dopředu v rychlém sledu. Poté jsem se s prodejci vrátil zpět do učebny a provedl s nimi desetiminutové cvičení. A pak jsem je poslal zpátky do práce.

Dva měsíce poté jsem se zajímal, jak se jim daří. Asi čtyřicet procent stále selhávalo nebo bylo propuštěno. Zbývajících šedesát procent však vykázalo zlepšení – výrazné zlepšení. Jako skupina se v rámci firemních ukazatelů posunuli z kategorie slabých do průměru, a někteří z nich zaznamenali růst mnohem výraznější. Jeden vystřelil úplně na vrchol svého prodejního týmu – z posledního místa na suverénně první. „Jediné vysvětlení, které mě napadá,“ poznamenal jeho šéf, „je, že jste mu rozřízl hlavu a transplantoval mozek.“

Tato zlepšení firmy přiměla, aby si položily otázku: Co to bylo za cvičení? Jaký desetiminutový trénink dokázal vyvolat tak dramatický nárůst výkonu? Jenže to nebyla správná otázka. Správná otázka zněla: V čem se lišilo oněch šedesát procent, kteří se zlepšili, od čtyřiceti procent, kteří ne?

Odpověď jsem získal, když jsem prodejce požádal, aby nakreslili obraz, který si v galerii vybrali. Těch čtyřicet procent si vybavilo vágní detaily nebo si nepamatovali vůbec nic. Šedesát procent si zapamatovalo jeden jedinečný detail obrazu – a pamatovali si ho přesně. Onen detail živě viděli ve své představivosti. A dokonce i po měsících si jej dokázali vybavit, často s úsměvem nebo zábleskem úžasu, jak podivný ten detail byl.

Daná vzpomínka odhalila následující: prodejci znovuobjevili svěží sílu svého mozku. Schopnost intuice.

INTUICE ZNAMENÁ VĚDĚT, ANIŽ bychom vědomě přemýšleli. A to, co intuice ví, je skryté pravidlo života. Toto pravidlo nám umožňuje jednat způsoby, které si nikdo před námi nepředstavil. Dokážeme řešit staré problémy novými způsoby. Dokážeme stoupat vzhůru po prapůvodních žebřících. Dokážeme znovu objevit sami sebe i svůj svět, podněcovat růst – a dokonce i revoluci.

Intuice přichází jako blesk prozření. Přichází tak rychle, že může působit nadpřirozeně. Středověcí teologové ji pokládali za svaté zjevení. Transcendentalisté 19. století ji považovali za vizi duše. Moderní jungovci (a obdivovatelé testu Myersové a Briggsové) ji chápou jako mystické vnímání. Jak jsem však zjistil studiem členů amerických speciálních jednotek, intuice má zcela přirozený původ.

Takoví lidé mají významně vyšší míru intuice než průměrný armádní rekrut – a tato míra se v průběhu jejich kariéry ještě zvyšuje. Intuici se naučili aktivovat, často s pozoruhodnými výsledky. Dokážou uvažovat minuty, hodiny i celé dny dopředu, předvídat možnosti, kterých si nikdo jiný nevšimne.

Během práce s armádou jsem zaznamenal stovky těchto intuitivních činů. Většina se týká nedávných událostí, takže je nemohu zveřejnit. Zde je však charakteristický příklad z roku 2003.

V březnu toho roku půl milionu amerických vojáků vtrhlo do Iráku. Invaze probíhala podle plánu. Dokonce tak přesně podle plánu, že už za dvaačtyřicet dní, 1. května, USA vyhlásily vítězství nad svrženým vládcem Saddámem Husajnem. O tři týdny dříve však jeden příslušník speciálních sil kráčel tichým bagdádským předměstím, jehož dřevem obehnané vilky lemovaly palmy, když…

„Uviděl jsem Iráčana na mostě. A ten chlápek mluvil anglicky líp než já. Líp, než já mluvím americkou angličtinou.“

Překvapen tímto faktem voják navázal rozhovor.

Iráčan řekl: „Poslyšte, nemohli bychom být šťastnější, že jste tady. Jsem vedoucí katedry inženýrství na univerzitě v Mosulu. Dvacet let jsem žil v Bostonu. Celé své vzdělání jsem získal na Harvardu. Jsme opravdu rádi, že jste tady. Nikdo, nikdo neměl rád Saddáma Husajna. Ale jestli nezprovozníte elektřinu, neotevřete nemocnice, neobnovíte obchod, dodávky vody, potravin – a to rychle –, pak nikdy nezískáte kontrolu nad tím, co přijde.“

Voják to nahlásil svému velení a varoval: „Náš plán selhal. Prohráli jsme válku.“ Krátce poté prezident Spojených států stanul na letadlové lodi a oznámil pravý opak: Mise splněna. Voják viděl tak daleko do budoucnosti, že mu jeho vlastní vláda nedokázala porozumět ještě roky.

Jeho intuice může působit jako božská inspirace – nebo jako extrémní štěstí. Ale má stejný skutečný zdroj jako
každý jiný projev intuice, jehož jsem byl svědkem. Tím zdrojem jsou výjimečné informace.

Výjimečné informace jsou americkou armádou v příručce Mission Command definovány takto:

Existují informace, které vyplynou z mimořádných událostí, neviděných příležitostí nebo nových hrozeb. Jsou to výjimečné informace – specifické a v daném okamžiku zásadní. Přímo ovlivňují úspěch probíhající operace… Rozpoznání výjimečných informací vyžaduje iniciativu.

Jinými slovy, výjimečné informace jsou výjimkou z pravidla. Jako teplokrevný plaz nebo duha v noci – porušují známé zákony prostředí a odhalují, že může nastat víc, než napovídá předchozí případ.

Toto vidění za hranice předchozí zkušenosti je opakem logické definice intuice podle behaviorálních ekonomů, jako je Daniel Kahneman. Ve stopách průkopníka počítačové AI Herberta Simona tvrdí Kahneman v knize Myšlení, rychlé a pomalé, že „intuice není nic více a nic méně než rozpoznání“. Rozpoznání je shoda vzoru, vizuální precedent zopakovaný v přítomnosti. Podle logiky je tedy intuice identifikace něčeho, co není výjimkou.

Výjimečné informace ukazují opak: intuice odhaluje trhlinu ve standardním narativu a vede k rozchodu s minulostí. Abychom tohoto odloučení dosáhli, potřebujeme to, co armádní manuál nazývá iniciativou, což je jiný způsob, jak říct předběhnout data. AI to neumí – a náš mozek sice ano, ale většinou to nedělá. Logika moderního života ho naučila, aby si myslel, že je chytřejší fungovat jako algoritmus, držet se vzorců a odmítat výjimky jako šum. Přitom potenciální odměna za jednání na základě výjimek je obrovská. Výjimečné informace naznačují nové pravidlo, které může změnit příběh celého světa. Je to jen záblesk – dokud nezmění všechno.

V případě Bagdádu 2003 byl onou výjimečnou informací Iráčan na mostě. Dosavadním pravidlem americké invaze bylo: Přinášíme Ameriku do Iráku. Ale tady stál Iráčan, který mluvil „americky“ lépe než Američané! Iráčan, který využil svého amerického vzdělání k budování onkologických nemocnic a elektronického bankovnictví! Iráčan, který tiše zahájil vlastní invazi Ameriky – pokrokovější invazi! Samotný jeho příklad, aniž by byl potřeba jediný další fakt, stačil, aby voják pochopil: V tomto místě existuje víc možností – dobrých i špatných –, než naše pravidlo předpokládá.

Výjimečné informace naleznete ve válce všude, protože boj ničí stávající zákony jednání. A výjimečné informace naleznete všude i jinde. Žádné lidské prostředí – obchod, kultura, politika – nezůstává stejné. Čím lépe se naučíme vnímat výjimečné, tím více může náš mozek intuitivně odhalovat nové možnosti pro umění, vědu a technologie, jak to vidíme u Vincenta van Gogha, Marie Curie a počítače Apple.

VAN GOGH BYL VIZIONÁŘSKÝ malíř narozený roku 1853 mezi dubovými větrnými mlýny a jahodovými poli jižního Nizozemska.

V předchozích staletích malíři zjistili, že určité barvy se navzájem zesilují. Červená vedle zelené dělá zelenou zelenější a červenou červenější. Ve 20. letech 19. století francouzští akademici tento objev systematizovali pomocí logiky a vytvořili barevný kruh červená–žlutá–modrá (RYB). Jeho logický vzor naznačoval, že kromě červené se zelenou jsou nejmocnějšími barevnými kombinacemi žlutá s fialovou a modrá s oranžovou.

V polovině 19. století tyto barevné páry s vynikajícím výsledkem využíval pařížský malíř Eugène Delacroix a v 80. letech 19. století jeho nástěnné malby v kapli La Chapelle des Saints-Anges upoutaly van Goghův zájem a vyvolaly u něj obdiv. Na těchto nástěnných malbách si však van Gogh všiml výjimky z RYB. Tou výjimkou byla kombinace zelené a fialové – kontrast, který činil zelenou výraznější než v kombinaci červená–zelená a fialovou výraznější než ve dvojici žlutá–fialová. Když spatřil možnost za hranicí starých pravidel umění, vzal van Gogh v květnu 1889 do ruky štětec a namaloval Šeříkový keř, jenž upoutá oko intenzivním střetem zelených listů a fialových květů.

Tato výjimka přiměla van Gogha přemýšlet, zda neexistují i další. Existovaly, jak zjistil. Žlutá–modrá dělala žlutou výraznější než žlutá–fialová a modrou výraznější než modrá–oranžová. V červnu 1889 použil van Gogh toto nové pravidlo k namalování Hvězdné noci, obrazu dnes považovaného za jednu z nejvýznamnějších ukázek moderního umění.

Van Gogh nyní objevil posilující kontrast pro všechny hlavní barvy malby – kromě červené. Jaký byl tedy opak červené? Byl to, jak van Gogh zjistil, akvamarín neboli tyrkys. A na plátně, které se stalo jeho posledním autoportrétem, namalovaným v září 1889 v ústavu Saint-Paul, obarvil van Gogh svůj vous na červeno a oblek na tyrkysovo, čímž vytvořil autoportrét s nejintenzivnějším barevným kontrastem v dějinách, dnes zavěšený v muzeu d’Orsay.*

Van Goghovy barvy jeho současníky mátly – zejména
tyrkys. Tyrkys nebyl tradičně považován za základní, dokonce ani sekundární barvu. A přesto moderní věda odhalila, že tyrkys vytváří biologicky nejpronikavější barevný kontrast. Zdrojem oné pronikavosti není samotný tyrkys, ale červená, s níž kontrastuje. Červené čípky tvoří téměř dvě třetiny barevných receptorů v lidském oku, což dává červené dvakrát větší biologickou sílu než zelené a žluté – a téměř třicetinásobnou ve srovnání s fialovou a modrou. Tento účinek je důvodem, proč má červená na stopkách a sanitkách takovou sílu. A přirozená vizuální výraznost červené je ještě zesílena, když je umístěna vedle tyrkysu – tyrkysová a červená tvoří nejintenzivnější barevný pár, jaký centrum pro vnímání barvy v naší mozkové kůře dokáže zpracovat.

Tím, že van Gogh objevil tento jev dříve než věda, předstihl ji i v ještě větším objevu: ve vynálezu barevného kruhu, kde složky tyrkysu (zelená a modrá) leží naproti jeho opaku (červené). Je to barevný kruh červená–zelená–modrá, známý jako RGB. RGB dnes pohání každou obrazovku na planetě. Ale před objevem, jejž učinila van Goghova intuice, nebyl znám.

O desetiletí později stejnou sílu intuice využila Marie Curie. Curie získala dvě Nobelovy ceny, ale dříve než se stala legendou vědy, byla pařížskou akademickou obcí, vedenou muži, vnímána jako podivínka – Polka, která pracovala v děravé kůlně a míchala obsah železných kádí bublajících podivným světlem.

Curie k míchání motivovalo to, co ostatní vědci považovali za zanedbatelný detail: slabé paprsky vyzařované dusičnanem draselnouranovým, nepodstatnou uranovou solí. Všichni věřili, že paprsky vznikají běžnou chemickou reakcí: změnou v atomových vazbách. Mohlo jít o vazby mezi atomy draslíku, síry nebo uranu – ale ať už to bylo jakkoli, nepřikládala se tomu velká váha. Pouze to potvrzovalo pravdivost dávno zavedených fyzikálních zákonů, jako je zákon zachování energie.

Pak si ale Curie všimla něčeho, co bylo podle jejích slov „podivné“ a „překvapivé“. Všimla si, že paprsky nepocházejí z vazeb mezi atomy. Pocházely zevnitř jednoho atomu – atomu uranu. Místo aby následovaly konvenční přírodní zákony, byly ty paprsky vzpurnou silou: radioaktivitou. Jak Curie napsala 21. července 1900 do vědeckého časopisu Revue scientifique: „Tento jev je mimořádně zajímavý, protože se zdá být v rozporu se základními zákony vědy, zákony, které byly až dosud považovány za univerzální.“

Uran byl zkrátka výjimkou z pravidel. Jeho vnitřní energie naznačovala, že atom obsahuje tajemství, která fyzikové teprve začínají objevovat. A pokud se vědecká revoluce může skrývat v mikroskopických částečkách, jaké radikální možnosti čekají v rozlehlém vesmíru?

Nová fyzika Marie Curie poháněla inovace 20. století v astronomii, zemědělství, medicíně a archeologii. A také přispěla ke zrodu technologie, jež změnila svět – elektroniky. Ta sama byla transformována intuicí 5. března 1975, kdy jeden počítačový inženýr vstoupil do garáže ve městě Menlo Park v Kalifornii.

Tím inženýrem byl Steve Wozniak, přáteli zvaný Woz. Garáž byla místem prvního setkání Homebrew Computer Clubu. Na tomto setkání Woz spatřil podivnou novinku: mikropočítač Altair 8800. Jiní počítačoví inženýři odmítali Altair jako příliš malý, než aby byl užitečný: pravidlem výpočetní techniky, stanoveným v 60. letech firmami jako IBM, bylo, že více dat znamená více peněz – takže mikropočítače byly z hlediska zisku krokem zpět. Ale Woz ve výjimečně malém přístroji zahlédl nový příběh budoucnosti: svět, kde se kompaktní počítače používají k práci i zábavě doma. Utíkal domů a zkonstruoval Apple I.

Apple I odstartoval revoluci osobní elektroniky a uvedl do života Apple Inc., první společnost na světě, která dosáhla hodnoty bilion dolarů. Woz však Apple nevytvořil sám. Pomáhal mu spoluzakladatel Steve Jobs. A Jobs měl cit pro další typ výjimečných informací. Zatímco van Gogh, Curie a Woz viděli výjimečné v umění, přírodě nebo technologii, Jobs to viděl v lidech. Jak Woz vzpomínal: „Četl knihy o těch několika málo lidech jako Shakespeare a Einstein, kteří posouvají svět dopředu… Vždycky chtěl být jedním z nich.“

Jobs tohoto snu dosáhl tak, že rozpoznal výjimku mezi tradičními počítačovými inženýry. Tou výjimkou byl Woz.

Náš mozek se vyvíjel tak, aby měl intuici Jobse, Woze, Curie a van Gogha. Díky ní naši předkové z doby kamenné vytvářeli budoucnost. Ale přestože je pro nás přirozené výjimky rozpoznávat, není to automatické. Čím výjimečnější výjimka je, tím těžší je ji v moderním světě zahlédnout. Van Gogh nahlédl tak daleko do budoucnosti, že se ho vzdělání stále snaží dohnat. Když jsem v roce 2022 kontaktoval Van Goghovo muzeum v Amsterdamu, průvodkyně mi sdělila, že nejsilnější barevné kontrasty jsou ty ze schématu RYB – modrá–oranžová a žlutá–fialová. Ubezpečovala mě, zcela přesvědčivě, že pokud se pečlivě podívám na Hvězdnou noc, uvidím, že její hvězdy jsou oranžové – kromě míst, kde je obloha fialová.

Není to pravda. Použijte své oči a uvidíte to sami: hvězdy v Hvězdné noci jsou žluté a obloha je modrá. Van Goghův vizionářský mozek spatřil výjimku ze starých pravidel logiky. Ale jak ukazuje průvodkyně, stará pravidla je těžké nevidět, obzvlášť v naší počítačové době. Počítače nedokážou zpracovat výjimečné informace. Když narazí na výjimku, přeskočí ji a vrátí se ke svému předprogramovanému postupu. Pro počítač je výjimka potvrzením pravidla – výkyv, který je třeba vrátit k průměru. A čím víc času trávíme se stroji, které Woz navrhl, tím víc naše mozky začínají myslet jako ony, odmítají výjimky místo toho, aby se za nimi hnaly.

Svoji prapůvodní schopnost vidět výjimečné ovšem můžeme získat znovu, můžeme dokázat to, co dělal van Gogh s barvami, Curie s fyzikou, Woz s technologiemi a Jobs s lidmi. A abychom zjistili jak, vraťme se k americkým speciálním jednotkám.

AMERICKÉ SPECIÁLNÍ JEDNOTKY MAJÍ metodu, jak aktivovat intuici. Poprvé ji krátce zahlédnu po svém prvním setkání s armádou. Aby si ověřili moji důvěryhodnost, převezou mě na vojenskou základnu vzdálenou šest hodin od mé laboratoře v Ohiu. Vypadá jako střední škola z 50. let přemístěná doprostřed věznice s maximální ostrahou. Pak mi oznámí, že je čas provést test na detektoru lži.

Pak se jeden z vojáků nakloní dopředu. „Váš přízvuk,“ usměje se, „je falešný.“

Překotně vysvětluji: „Narodil jsem se v Anglii. Ale většinu života jsem žil v Americe.“