Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mgr. MUDr. Králíková Veronika, Ph.D., a kolektiv

Zdravotnické právo
Základy pro studium a praxi

Editorka:
Mgr. MUDr. Králíková Veronika, Ph.D.

Kolektiv autorů:
Mgr. MUDr. Veronika Králíková, Ph.D.
MUDr. Adriana Gavronová, Ph.D.
JUDr. Mgr. Ondřej Kubányi, LL.M.
MUDr. Marie Svobodová
Mgr. Dita Zbožínková, LL.M.

Recenzenti:
MUDr. Mgr. Bc. Tomáš Vojtíšek, Ph.D.
JUDr. Daniel Pospíšil, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Obrázek a tabulky dodala autorka
Cover Illustration © Mgr. MUDr. Králíková Veronika, Ph.D., s pomocí AI, 2026
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2026

© Grada Publishing, a.s., 2026

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 10562. publikaci
Šéfredaktor lékařské literatury MUDr. Filip Moural
Odpovědná redaktorka Mgr. Klára Choulíková
Sazba a zlom Vladimír Fára
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 160
1. vydání, Praha 2026
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Podpořeno MZ ČR – RVO (FNOl, 00098892)

Publikace vznikla s podporou České společnosti soudního lékařství a soudní toxikologie ČLS JEP.

Děkujeme společnostem, které podpořily vydání této publikace (v abecedním pořadí):
ARROWS advokátní kancelář, s.r.o. — BoneCare s.r.o. — GRAPO s.r.o.

Poděkování patří také kolegům z Ústavu soudního lékařství a medicínského práva Fakultní nemocnice Olomouc a Lékařské fakulty Univerzity Palackého – bez jejich podpory a práce by tato publikace nevznikla.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.
Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-6584-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-6583-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5991-8 (print)

Seznam autorů

Editorka:

Mgr. MUDr. Králíková Veronika, Ph.D.

Ústav soudního lékařství a medicínského práva Fakultní nemocnice Olomouc a Lékařské fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

Kolektiv autorů:

Mgr. MUDr. Veronika Králíková, Ph.D.

Ústav soudního lékařství a medicínského práva Fakultní nemocnice Olomouc a Lékařské fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

MUDr. Adriana Gavronová, Ph.D.

Ústav soudního lékařství a medicínského práva Fakultní nemocnice Olomouc a Lékařské fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

JUDr. Mgr. Ondřej Kubányi, LL.M.

Generální ředitelství Vězeňské služby České republiky

Advokátní kancelář Pikes Legal

MUDr. Marie Svobodová

Česká lékařská komora

Mgr. Dita Zbožínková, LL.M.

Advokátní kancelář ARROWS

Recenzenti:

JUDr. Daniel Pospíšil, Ph.D.

Katedra správního práva a finančního práva a Katedra klinického právního vzdělávání a rozvoje profesních dovedností Právnické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

MUDr. Mgr. Bc. Tomáš Vojtíšek, Ph.D.

Ústav soudního lékařství Fakultní nemocnice u sv. Anny v Brně a Lékařské fakulty Masarykovy univerzity

Proč by měl zdravotník rozumět právu?

„Nevědomost zákona neomlouvá – ale zato zaručeně překvapí, až když je pozdě.
A v bílém plášti to bývá zvlášť drahé překvapení.“

– JUDr. Diagnóza P., právní patolog se specializací na klinické přešlapy

Znalost základů práva umožňuje zdravotníkům nejen porozumět vlastním právům a povinnostem, ale zejména předejít právnímu konfliktu nebo mu lépe čelit. Jak uvádí Boguszak, Čapek a Gerloch (2004, s. 31): „Právo ovlivňuje téměř každou stránku života moderní společnosti a jeho znalost se stává základním nástrojem orientace každého vzdělaného občana.“ Ve zdravotnictví to platí dvojnásob: zdravotnický pracovník často stojí na pomezí mezi životem a smrtí, etikou a odpovědností, odborností a právní regulací.

1Propedeutika

Veronika Králíková

Zdravotnické právo, právo vezdravotnictví či medicínské právo je komplexní oblastí, která zasahuje dosféry práva veřejného isoukromého aobsahuje právní normy nanárodní inadnárodní úrovni. Nejedná se tedy ojediné „odvětví“, ale oprůřezovou oblast práva, která propojuje právo veřejné isoukromé. Upravuje práva apovinnosti pacientů azdravotnických pracovníků, pravidla poskytování zdravotní péče, smluvní vztahy vezdravotnictví, ale také financování zdravotní péče či etické otázky medicíny apráva. Jedná se omultidisciplinární právní odvětví, které čerpá zpráva správního, občanského, trestního iústavního. Zaspecifika zdravotnického práva lze považovat jeho dynamičnost (reakce navědecký pokrok, technologický vývoj či společenské změny) azároveň velmi přísnou regulaci, jejímž hlavním cílem je zajištění dostupnosti, bezpečnosti aspravedlnosti vezdravotnictví, přičemž základní hodnotou je ochrana zdraví.

Funkcí práva rozumíme jeho společenský účel aúlohu, kterou plní při usměrňování chování lidí, ochraně hodnot azajištění soužití vprávním státě. Zdravotnické právo se významně podílí naochraně těch nejzákladnějších hodnot lidské společnosti– života, zdraví, důstojnosti atělesné integrity.

Základní právní zásady či právní principy jsou obecné ideové ahodnotové základy, na nichž stojí celý právní řád. Nejsou to konkrétní pravidla chování jako právní normy, ale poskytují rámec pro výklad aaplikaci práva– zejména vpřípadech, kdy je text zákona nejasný, chybí nebo by vedl knespravedlnosti. Pomáhají tedy interpretovat zákon vsouladu sjeho smyslem, chrání jednotlivce před mechanickou nebo příliš formalistickou aplikací předpisu ajsou vodítkem při řešení eticky nebo právně hraničních situací. Uveďme si zásady vezdravotnickém právu nejvýznamnější:

•zákonnost (legalita)– veřejná moc může zasahovat jen nazákladě zákona,

•autonomie vůle– každý má právo svobodně rozhodovat osobě, pokud tím neporušuje právo,

•ochrana důstojnosti– každý má právo nazachování cti, důstojnosti asoukromí,

•rovnost azákaz diskriminace– všichni mají rovná práva bez rozdílu pohlaví, věku, víry atd.,

•proporcionalita– zásahy dopráv musí být přiměřené, nezbytné amusí sledovat legitimní cíl,

•in dubio pro libertate– vpochybnostech veprospěch svobody– bez jistého souhlasu nelze zákrok provést.

Proč je správný výklad práva důležitý? Právní text je často obecný, technický nebo neúplný. Proto je při jeho aplikaci vpraxi nutná správná interpretace, tedy stanovení, co právní norma znamená, jak se použije anakoho se vztahuje. Metod výkladu práva je několik (jazykový, systematický, teleologický, historický, praktický…), kdy některé kladou důraz nadoslovný význam slova vtextu zákona, některé jsou založené naúmyslu zákonodárce či právní tradici ajiné kladou důraz napoužitelnost vkonkrétní situaci. Například:

•jazykový výklad vychází zgramatického významu slov,

•systematický výklad zkoumá zařazení normy vkontextu celého zákona,

•teleologický výklad hledá smysl aúčel zákona (co tím zákonodárce zamýšlel).

Jak číst právní předpis vpraxi? Správný výklad právní normy je klíčový pro vyhodnocení velkého množství situací, aproto uvádíme stručný postup:

•zkontrolovat platnost aúčinnost předpisu,

•přečíst celé relevantní ustanovení, včetně poznámek pod čarou,

•zjistit související ustanovení, například pomocí odkazu najiný paragraf,

•uvážit účel asmysl ustanovení– proč bylo vytvořeno, jakou situaci má řešit,

•vpřípadě nejasnosti hledat komentářovou literaturu nebo výklad správního orgánu.

Pro lepší orientaci vprávním řádu je klíčová iznalost jeho systémových členění. Nejběžnější je dělení naprávo soukromé aveřejné, vychází zřímského práva aje běžně přijímané ivčeské právní teorii ajudikatuře.

Veřejné právo– upravuje vztahy mezi veřejnou mocí asoukromými osobami, které jsou založeny nanerovném, tj. nadřazeném (vrchnostenském) postavení veřejné moci, ato zaúčelem ochrany veřejného zájmu. Právní normy jsou kogentní, závazné, což znamená, že se odtěchto norem nelze odchýlit, aupravují působnost ačinnost orgánů veřejné moci, stejně jako jejich vztahy kfyzickým aprávnickým osobám (Průcha, 2016, s. 158).

Vezdravotnictví se veřejné právo uplatňuje například vtěchto oblastech:

•zdravotní správa– Ministerstvo zdravotnictví tvoří vyhlášky, krajské úřady ahygienické stanice vykonávají správu adohled avydávají závazná rozhodnutí či opatření,

•veřejné zdravotní pojištění– správu vykonávají pojišťovny nazákladě zákona,

•ochrana veřejného zdraví– možnost nařízení karantény nebo očkování, takováto rozhodnutí jsou jednostranná, závazná amohou být ivynucována,

•odpovědnost zapřestupky– řeší se vesprávním řízení.

Příklad: Pokud Ministerstvo zdravotnictví zruší registraci zdravotnického zařízení, jde ovýkon veřejné moci vrámci správního práva.

Soukromé právo– zabývá se vztahy mezi rovnoprávnými subjekty, především mezi fyzickými aprávnickými osobami, ato nazákladě autonomie vůle. Základním znakem těchto vztahů je, že žádný zúčastníků není nadřazený druhému, každý má právo svobodně jednat, sjednávat si práva apovinnosti anese zodpovědnost zasvé chování. Stát zde tedy nevystupuje jako autorita, ale stanovuje pravidla, která si subjekty mohou dourčité míry upravit. Naprostá většina právních norem vsoukromém právu je dispozitivní, lze se odnich odchýlit, pokud to zákon dovoluje. Hlavním cílem soukromého práva je ochrana práv jednotlivců ajejich majetkových aosobních zájmů.

Příklad: Pokud pacient žaluje poskytovatele nanáhradu újmy nazdraví vdůsledku chyby při operaci, jde osoukromoprávní spor.

Mezi základní principy soukromého práva řadíme:

•autonomie vůle– každý má právo svobodně jednat, pokud tím neporušuje zákon nebo práva jiných,

•poctivost adobré mravy– strany se musí chovat čestně aohleduplně,

•zákaz zneužití práva– nikdo nesmí vykonávat právo způsobem, který škodí druhým,

•ochrana slabší strany,

•předvídatelnost práva– každý musí mít možnost předem zjistit svá práva apovinnosti.

Aplikace vezdravotnictví:

a)Smluvní vztah– zdravotní péče je zpravidla poskytována nazákladě smlouvy mezi pacientem aposkytovatelem, tato smlouva může vzniknout ikonkludentně.

b)Odpovědnost zaújmu nazdraví– poskytovatel odpovídá zaújmu nazdraví, pokud poruší povinnost jednat nanáležité odborné úrovni (tzv. postup lege artis), atím způsobí pacientovi újmu– může jít například ochybnou diagnózu, neprovedení informovaného souhlasu či záměnu pacienta.

c)Ochrana osobnosti– zásah dotělesné integrity, důstojnosti či soukromí je možný pouze nazákladě zákona.

Mezi další příklady členění českého práva řadíme členění naprávo ústavní, správní, občanské, trestní, pracovní amezinárodní (tab. 1, 2).

Tab. 1 Zařazení právních odvětví souvisejících se zdravotnictvím

Právní odvětví | Veřejné právo | Soukromé právo
ústavní právo | ano | ne
správní právo | ano | ne
občanské právo | ne | ano
trestní právo | ano | ne
pracovní právo | ano (částečně) | ano (částečně)
mezinárodní aevropské právo | ano | ano
zdravotnické právo (smíšené) | ano (veřejnoprávní regulace) | ano (veřejnoprávní regulace)

Ústavní právo je zařazeno výhradně mezi právo veřejné zdůvodu regulace právních vztahů mezi občany astátem. Zakotvuje základní práva asvobody včetně práva naochranu zdraví.

Správní právo reguluje organizaci zdravotnictví, fungování zdravotních pojišťoven, vydávání licencí pro zdravotnická zařízení či kontrolu adodržování hygienických předpisů.

Občanské právo spadá dopráva soukromého voblastech upravujících vztahy mezi pacientem aposkytovatelem zdravotní péče, upravujících náhradu škody zaújmu nazdraví nebo smlouvy mezi zdravotnickými subjekty.

Trestní právo patří dopráva veřejného, protože stát trestá určitá jednání, která jsou pro společnost škodlivá azákon je označuje zatrestná (například ublížení nazdraví, neoprávněné poskytování zdravotní péče).

Pracovní právo má smíšený charakter, spadá tedy primárně pod právo soukromé (stát reguluje minimální pracovní podmínky, BOZP aj.). Soukromoprávní vztahy jsou mezi zaměstnavateli azaměstnanci.

Mezinárodní aevropské právo obsahuje jak prvky veřejnoprávní (například regulace léčiv naúrovni EU), tak prvky soukromoprávní (přeshraniční poskytování zdravotní péče, ochrana osobních údajů pacientů).

Tab. 2 Přehled odpovědností vezdravotnictví

Druh odpovědnosti | Základní právní normy | Klíčová slova | Název sankcí/postihů | Specifika řízení | Druhy trestů/sankcí
pracovněprávní | zákoník práce (zák. č.262/2006Sb.) | pracovní kázeň, porušení povinností, neuspokojivé pracovní výsledky | výpověď, okamžité zrušení, snížení mzdy | řeší zaměstnavatel, vnitřní předpisy, lhůty dle ZP | pracovní sankce, převedení najinou práci
správněprávní | správní řád (zák. č.500/2004Sb.), zákon ozdravotních službách, SÚKL | správní delikt, přestupek, kontrolní orgán, pokuta | pokuta, zákaz činnosti, odebrání oprávnění | vede správní orgán, zásady správního řízení, možnost odvolání | peněžitá sankce, omezení činnosti, dočasný zákaz
občanskoprávní | občanský zákoník (zák. č.89/2012Sb.) | újma, náhrada škody, bezdůvodné obohacení, nemajetková újma | náhrada škody, omluva, zadostiučinění | civilní řízení před soudem, důkazní břemeno nažalobci | odškodnění, úroky zprodlení, přiměřené zadostiučinění
trestněprávní | trestní zákoník (zák. č.40/2009Sb.), trestní řád (zák. č.141/1961Sb.) | trestný čin, vina, úmysl, nedbalost, skutková podstata | trest odnětí svobody, zákaz činnosti, peněžitý trest | vede policie astátní zástupce, rozhoduje soud, presumpce neviny | odnětí svobody, domácí vězení, veřejně prospěšné práce
disciplinární | zákony oprofesních komorách (např. zák. č.220/1991Sb.– ČLK, ČAS) | etika, čest, stavovská čest, profesní pochybení | napomenutí, dočasné/trvalé vyškrtnutí ze seznamu členů komory | vede profesní komora, neveřejné, neveřejný výsledek, právo odvolání ksoudu | napomenutí, pozastavení výkonu, vyškrtnutí

1.1Prameny zdravotnického práva

Prameny práva jsou formálně závazné normativní dokumenty, které upravují určitou oblast práva. Jde ozdroje právních pravidel, která jsou obecně závazná avynutitelná státní mocí. Voblasti zdravotnictví tvoří tyto prameny základ právní regulace vztahů mezi pacienty, poskytovateli zdravotních služeb, zdravotními pojišťovnami aveřejnými institucemi.

Zdravotnické právo jako součást právního systému vychází jak znárodních právních předpisů, tak zmezinárodních aevropských právních dokumentů aslouží kochraně práv pacientů, vymezení povinností zdravotnických pracovníků, regulaci poskytování zdravotních služeb, stanovení odpovědnosti nebo zajištění kvality akontroly vezdravotnictví. Znalost právních pramenů není jen formální požadavek, ale praktická nutnost, pomáhá orientovat se vpovinnostech, vyvarovat se pochybení azároveň znát vlastní práva amantinely.

Historické prameny zdravotnického práva

•Hippokratova přísaha (cca 5. stol. př. n. l.)– první etické zásady lékařské profese. Přestože nemá právní závaznost vsoučasném právním systému, její obsah se odráží vřadě právních iprofesněetických norem. Přísaha původně obsahovala morální závazky lékaře vůči pacientovi ispolečnosti. Mezi její hlavní principy patřilo například léčit vsouladu snejlepšími znalostmi, neškodit azachovávat důvěrnost informací. Právě tyto hodnoty jsou idnes považovány zazákladní normy lékařského chování.

•Starý zákon (Tóra)– obsahuje kromě náboženských příkazů také mnoho hygienických, epidemiologických asociálně-zdravotních pravidel, která dnes můžeme považovat zapředchůdce veřejného zdravotnického práva. Mosaické právo ilustruje, že už vestarověkých společnostech existovalo právní vědomí zdravotních hrozeb apotřeba jejich regulace. Prvky epidemiologické kontroly ahygieny byly systematizovány aspojeny správně-náboženskou autoritou.

•Kánon medicíny– Avicenna (11. stol.)– encyklopedické shrnutí veškerých tehdejších znalostí medicíny, kde Avicenna mimo jiné požadoval vysokou morální integritu lékaře, systematické následování poznatků rozumu azkušenosti azdůrazňoval význam vzdělání apozorování vlékařské praxi. Přestože jde ofilozoficko-náboženské dílo, pomnoho století také formovalo standard lékařského chování aodpovědnosti vůči pacientovi apředstavuje raný základ pro pozdější koncepty lege artis či důvěrnosti vztahu lékař–pacient.

•Císařský cirkulář olékařském tajemství (1851)– historicky první známý dokument, který výslovně upravuje povinnost zachování lékařského tajemství včeských zemích. Byl vydán zavlády Františka Josefa I. aplatil vrámci celé habsburské monarchie. Zakazoval lékařům sdělovat jakékoli zdravotní informace bez výslovného souhlasu pacienta svýjimkou případů nařízených zákonem nebo vpřípadě zájmu veřejného zdraví. Jedná se opřímého předchůdce současné právní úpravy povinné mlčenlivosti aukazuje, že ochrana soukromí pacienta má včeských zemích dlouhou právní tradici.

•Norimberský kodex (1947)– etické zásady pro lékařský výzkum nalidech pozkušenostech snacistickými experimenty. Byl zformulován jako reakce nalékařské pokusy prováděné nacistickými lékaři zadruhé světové války astal se základem moderní bioetiky aprávní regulace lékařského výzkumu. Tento kodex vznikl jako součást tzv. Norimberského lékařského procesu, vněmž byli souzeni nacističtí lékaři zaválečné zločiny azločiny proti lidskosti. Základním východiskem kodexu je ochrana lidské důstojnosti, integrity aautonomie vevědeckém výzkumu, zároveň klade důraz napochopení účelu, metod arizik výzkumu amožnost odstoupit odúčasti bez následků. Mimo jiné zakotvuje izásadu zákazu experimentů, pokud je předem známo, že povedou kúmrtí či těžkému ublížení nazdraví. Nejedná se však omezinárodní smlouvu ani oprávně závazný dokument. Význam kodexu spočívá vtom, že se stal základním etickým standardem pro výzkum nalidech aovlivnil řadu závazných právních aetických dokumentů, například Úmluvu olidských právech abiomedicíně či Helsinskou deklaraci Světové lékařské asociace. Včeském právním systému je reflektován požadavkem informovaného souhlasu subjektu při klinickém hodnocení léčiv či ochrany osobnosti atělesné integrity.

•Ženevská deklarace (1948, revize 2017)– modernizovaná verze Hippokratovy přísahy– byla přijata vroce 1948 Světovou lékařskou asociací (WMA) jako etický kodex lékařů. Reagovala nahrubé zneužívání medicíny zejména nacistickými lékaři, měla posílit morální rámec výkonu zdravotnického povolání, stanoví především úctu klidskému životu, ochranu důstojnosti pacienta, svědomité vykonávání povolání azachování lékařského tajemství, opakovaně byla aktualizována, aby reflektovala vývoj společnosti, vědy ipráv pacientů. Není právně závazným dokumentem, ale má vysokou morální autoritu.

•Helsinská deklarace Světové lékařské asociace (1964, aktualizace 2013)– byla přijata WMA jako etický rámec zásad lékařského výzkumu nalidech. Navazuje naŽenevskou deklaraci arozvíjí principy stanovené Norimberským kodexem. Deklarace zdůrazňuje, že zdraví, důstojnost apráva účastníků výzkumu musí mít vždy přednost před zájmy vědy aspolečnosti. Jedná se omezinárodně uznávaný základ etiky lékařského výzkumu, apřestože nemá právně závaznou povahu, slouží jako interpretační vodítko při výkladu národních právních předpisů abývá zohledňována etickými komisemi, vědeckými institucemi isoudy při hodnocení souladu výzkumu správem.

•Deklarace zAlma-Aty (1978, WHO)– přijata naMezinárodní konferenci oprimární zdravotní péči pod záštitou Světové zdravotnické organizace (WHO) aDětského fondu OSN. Deklarace představuje základní právní rámec pro organizaci zdravotnictví na principech dostupnosti, rovnosti asolidarity. Její hlavní myšlenkou je, že zdraví je základní lidské právo aže vlády nesou zodpovědnost zazajištění dostupné akvalitní zdravotní péče pro všechny obyvatele. Rovněž se jedná odokument, který ačkoliv není právně závazný, ovlivňuje vnitrostátní legislativu, zdravotní strategie aakční plány mnoha států včetně České republiky.

Znalost historických pramenů není jen akademická, tyto dokumenty vznikly jako reakce naselhání medicíny vnejtemnějších obdobích lidských dějin apřipomínají nám, že bez právního aetického rámce může být lékařská věda zneužita. Zároveň ukazují, že hodnoty jako soucit, respekt amlčenlivost nejsou nové, ale hluboce zakořeněné vmedicínské tradici.

1.1.2Mezinárodní prameny

Mezinárodní úmluvy adeklarace přijaté organizacemi jako OSN, WHO nebo Rada Evropy nastavují minimální standard ochrany práv pacientů azdravotníků. Zakotvují zásady jako je informovaný souhlas, právo nadůstojnost či ochranu osobních údajů. Vglobalizovaném světě, kde se zdravotnictví propojuje napříč státy asystémy, je znalost tohoto rámce nezbytná. Často inspiruje národní legislativu amůže být iprávním základem pro stížnost pacientů kmezinárodním soudům, jako je například Evropský soud pro lidská práva.

•Všeobecná deklarace lidských práv (1948) byla přijata 10. prosince 1948 Valným shromážděním OSN jako reakce nahrůzy druhé světové války astala se základním kamenem moderního mezinárodního systému ochrany lidských práv, včetně těch, která souvisejí se zdravím, důstojností aintegritou člověka. Například článek25 zakotvuje právo nazdravotní péči jako součást základních lidských práv, což se promítlo dočeského zdravotnického práva prostřednictvím ústavních azákonných záruk zdravotní péče. Deklarace není právně závazná, ale má zásadní dopad natvorbu pozdějších mezinárodních smluv, včetně právně závazných paktů OSN. Vezdravotnickém právu ovlivnila oblast rovného přístupu kezdravotní péči, oblast ochrany důstojnosti pacientů, zákazu diskriminace apráva nainformovaný souhlas.

•Mezinárodní pakt ohospodářských, sociálních akulturních právech (1966, vČeskoslovensku platný od1976) byl přijat Valným shromážděním OSN. Cílem paktu je zajistit každému jednotlivci důstojné životní podmínky arovný přístup kzákladním sociálním právům– včetně práva napráci, vzdělání, sociální zabezpečení azdraví. Jedná se oprávně závaznou mezinárodní smlouvu, která rozvíjí principy Všeobecné deklarace lidských práv. Česká republika je touto mezinárodní smlouvou vázána, aproto má přednost před běžnými zákony. Ustanovení paktu tak ovlivňují výklad aaplikaci národní legislativy zejména voblastech práva nadostupnou akvalitní zdravotní péči, rovný přístup kezdravotním službám, práva naprevenci aochranu veřejného zdraví nebo ochranu zranitelných skupin.

•Úmluva oprávech dítěte (1989, vČeskoslovensku platná od1991) byla rovněž přijata Valným shromážděním OSN vroce 1989. Jedná se oprávně závaznou mezinárodní smlouvu, která zajišťuje dětem právo nazdravotní péči aochranu zdraví, což se včeském právu projevuje zvláštní ochranou dětí vrámci pediatrické zdravotní péče aveřejného zdravotního pojištění. Úmluva definuje dítě jako každou lidskou bytost mladší 18 let, pokud nedosáhla zletilosti dříve podle vnitrostátního práva. Děti jsou považovány zaosoby, které mají vlastní práva, ale zároveň potřebují zvláštní ochranu, protože jsou zranitelnější než dospělí. Úmluva zásadně ovlivnila pojetí souhlasu ainformovanosti unezletilých pacientů, kdy zdravotník musí vpraxi rozlišovat věk, vyspělost asituaci dítěte– není správné automaticky předpokládat, že dítě nemůže vyjádřit svůj názor.

•Úmluva olidských právech abiomedicíně (Oviedská úmluva, 1997, vČR ratifikována 2001) je klíčovým mezinárodním právním dokumentem, který upravuje etické aprávní aspekty zdravotní péče, výzkumu abiomedicínských postupů. Cílem úmluvy je zajistit, aby vývoj moderní biologie amedicíny probíhal srespektem klidským právům, lidské důstojnosti aintegritě. Její principy se promítají dočeské legislativy, zejména dozákona ozdravotních službách (č. 372/2011Sb.), zákona ospecifických zdravotních službách (č. 373/2011Sb.) adalších právních předpisů, ato prostřednictvím úpravy svobodného ainformovaného souhlasu, ochrany nezpůsobilých osob, ochrany soukromí ainformace ozdraví aochrany genetiky areprodukce. Evropský soud pro lidská práva často naprincipy této úmluvy (ačkoliv není jejím přímým vykonavatelem) odkazuje při rozhodování vezdravotnických kauzách, například Glass v. Spojené království, S.H. aostatní v. Rakousko, Zv. Finsko nebo Gardová v. Spojené království.

•Mezinárodní zdravotní předpisy (International Health Regulations – IHR) jsou právně závazná pravidla vydaná Světovou zdravotnickou organizací pro zvládání mezinárodních zdravotních hrozeb, včetně pandemií. ČR je jako člen WHO těmito předpisy vázána ajejich dopad nazdravotnickou legislativu je patrný zejména voblastech sledování ahlášení infekčních nemocí, zavádění karanténních opatření, sběru asdílení dat, schvalování vakcín atd. Předpisy vyžadují, aby každý stát vytvořil tzv. národní kontaktní místo, které komunikuje sWHO azajišťuje rychlou výměnu informací.

1.1.3Evropské prameny avliv EU načeské zdravotnické právo

Vstupem České republiky doEvropské unie vroce 2004 se český právní řád stal součástí právního prostoru EU, který se významně dotýká ioblasti zdravotnictví. Přestože zdravotnictví zůstává vkompetenci členských států, Evropská unie má právo harmonizovat, koordinovat adoplňovat jej voblastech, kde to vyžaduje fungování vnitřního trhu, ochrana zdraví nebo volný pohyb osob aslužeb.

EU využívá právní nástroje, které známe pod pojmy:

•nařízení (např. GDPR, HTA)– jsou přímo závazná aplatí okamžitě vevšech členských státech bez nutnosti transpozice donárodního práva;

•směrnice (např. opřeshraniční péči)– stanoví cíle, kterých má být dosaženo, ale ponechávají státům volnost vezpůsobu převedení dovnitrostátního práva. Česká republika je povinna je transponovat dovnitrostátní legislativy (například změnou zákona ozdravotních službách);

•rozhodnutí– zavazují adresáty (často státy nebo instituce) vkonkrétní věci.

Podle článku 10 Ústavy ČR mají ratifikované mezinárodní smlouvy olidských právech přednost před zákony. Podle práva EU mají nařízení arozhodnutí EU aplikační přednost před vnitrostátními zákony členského státu, což potvrzuje ijudikatura Soudního dvora EU. Zanejvýznamnější dokumenty formující zdravotnickou legislativu vČR můžeme považovat například:

•Evropskou úmluvu oochraně lidských práv azákladních svobod (1950)– chrání právo naživot (čl. 2) azakazuje nelidské zacházení (čl. 3), což ovlivňuje českou legislativu voblasti lékařské etiky, eutanazie aochrany pacientů.

•Listinu základních práv EU (2000)– shrnuje základní lidská práva asvobody, jež jsou vEU zaručeny jednotlivcům. Narozdíl odListiny základních práv asvobod ČR, která platí nanárodní úrovni, listina EU se uplatní pouze tehdy, když orgány členských států vykonávají právo EU– například vrámci poskytování zdravotní péče hrazené zveřejného zdravotního pojištění nebo vsouvislosti se zpracováním osobních údajů podle GDPR nebo vpřeshraniční péči. Zhlediska právní hierarchie má stejnou sílu jako zakládací smlouvy EU ačlenské státy jsou povinny jí přizpůsobit svou praxi vrozsahu, vjakém aplikují právo EU. Jednotlivé články listiny zakotvují mimo jiné právo nazdravotní péči aochranu osobních údajů, což se promítá doochrany osobních údajů apráv pacientů vrámci aplikace práva EU.

•Směrnice EU anařízení:

•Směrnice Evropského parlamentu aRady 2011/24/EU ouplatňování práv pacientů vpřeshraniční zdravotní péči– upravuje práva pacientů čerpat plánovanou zdravotní péči vjiném členském státě EU, povinnost národní zdravotní pojišťovny proplatit péči dovýše úhrady, kterou by kryla vdomovském státě, ale rovněžzajištění přístupu kinformacím oposkytovatelích zdravotní péče akvalitě služeb adalší. VČeské republice byla směrnice transponována novelou zákona č.372/2011Sb., ozdravotních službách, ato zejména včástech upravujících podmínky pro poskytování aúhradu přeshraniční péče.

•Nařízení Evropského parlamentu aRady 2016/679, GDPR– nařízení spřímou účinností, které je platné vevšech členských státech EU odkvětna 2019 aupravuje zpracování údajů fyzických osob včetně citlivých údajů ozdravotním stavu. Mezi konkrétní požadavky GDPR lze zařadit například nutnost písemného nebo doložitelného právního důvodu pro zpracování informací, povinnost zajistit ochranu zdravotnické dokumentace, právo pacientů napřístup kesvým údajům, jejich opravu, omezení zpracování aj. Dočeského práva bylo GDPR implementováno zákonem č.110/2019Sb., ozpracování osobních údajů, který specifikuje národní výjimky adoplňující povinnosti správců údajů, azákonem č.372/2011Sb.

•Směrnice obezpečnosti aochraně zdraví při práci (89/391/EHS anavazující)– ukládá povinnost zaměstnavatelům zajišťovat bezpečnost aochranu zdraví při práci, což se vČR promítá dozákona oochraně veřejného zdraví azákoníku práce.

•Nařízení ohodnocení zdravotnických technologií (HTA, 2021/2282)– stanoví pravidla pro posuzování účinnosti zdravotnických technologií, což ovlivňuje rozhodování oúhradách léků aléčebných metod včeském systému veřejného zdravotního pojištění.

1.1.4České prameny

Zatímco mezinárodní aevropské dokumenty určují obecné hodnoty aprincipy, je to právě národní právo, které přímo upravuje každodenní fungování zdravotnictví vČeské republice. Ukládá povinnosti, přiznává práva, stanovuje pravidla, která jsou pro zdravotnické pracovníky ipacienty závazná ajejichž neznalost se neomlouvá.

•Ústavní pořádek ČR

•Ústava ČR (Ústavní zákon č.1/1993Sb.) je nejvyšší právní předpis včeském právním řádu. Vymezuje základní principy fungování státu, dělbu moci (zákonodárná, výkonná, soudní), působnost jednotlivých institucí avztah mezi státem aobčanem. Voblasti zdravotnictví ústava přímo neupravuje konkrétní práva pacientů či povinnosti zdravotníků, ale vytváří institucionální základ, nakterém je vybudována celá zdravotnická legislativa.

•Listina základních práv asvobod (zákon č.2/1993Sb.) byla přijata jako samostatný ústavní zákon aje podle čl. 3 Ústavy ČR součástí ústavního pořádku ČR. Narozdíl odsamotné ústavy obsahuje listina konkrétní práva jednotlivce, včetně těch, která se přímo dotýkají zdravotní péče, důstojnosti člověka aosobních údajů. Zdravotník není vázán jen zákony, ale také listinou, která má přednost před běžnými zákony, chrání pacienta izdravotníka před zneužitím moci, slouží jako východisko pro výklad právních ietických otázek aje přímo aplikovatelná vrozhodovací činnosti soudů isprávních orgánů. Zásady listiny musí být respektovány při všech rozhodnutích, ikdyž se naně zákon výslovně neodkazuje.

•Zákony voblasti zdravotnictví

•Zákon ozdravotních službách (zákon č.372/2011Sb., ZoZS)– představuje základní právní rámec pro poskytování zdravotní péče vČeské republice. Upravuje především práva apovinnosti pacientů azdravotnických pracovníků, podmínky poskytování zdravotních služeb, vedení zdravotnické dokumentace, udělování oprávnění kposkytování zdravotních služeb, zásady informovaného souhlasu azachování mlčenlivosti, standardy kvality abezpečí péče. Vpraxi jde onejfrekventovanější právní předpis, se kterým se zdravotník setkává.

•Další důležité předpisy

•Vyhláška č.444/2024Sb., ozdravotnické dokumentaci– stanovuje konkrétní pravidla pro vedení, uchovávání apředávání zdravotnické dokumentace, včetně přístupu pacientů kjejich záznamům.

1.2Mezinárodní organizace ovlivňující zdravotnickou legislativu

1.2.1Organizace spojených národů (OSN)

Příklad vlivu OSN nalegislativu

1.2.2Světová zdravotnická organizace (World Health Organisation – WHO)

1.2.3Rada Evropy (RE) aEvropský soud pro lidská práva (ESLP)

1.2.4Evropská unie

1.2.5Organizace pro hospodářskou spolupráci arozvoj (OECD)

1.2.6Evropská agentura pro léčivé přípravky (EMA)

1.2.7Kčemu je nám znalost těchto institucí apředpisů? Ajaká je jejich vynutitelnost vpraxi?

1.3Klíčové pojmy

a)podle závaznosti