Přeložily Michala Marková, Jana Ohnesorg, Hana Petráková, Lenka Uhlířová a Veronika Volhejnová

COUNTRY CHRISTIE: TWELVE DEVONSHIRE MYSTERIES © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Introduction : The Torquay Regatta © 1977 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Plymouth Express © 1923 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Unbreakable Alibi © 1929 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Case of the Missing Will © 1923 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Ingots of Gold © 1928 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Double Sin © 1928 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Hound of Death © 1933 Agatha Christie Limited.

The Cornish Mystery © 1923 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Regatta Mystery © 1936 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Flock of Geryon © 1940 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Edge © 1927 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Bloodstained Pavement © 1928 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Adventure of the Dartmoor Bungalow © 1916 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, MARPLE, TOMMY AND TUPPENCE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2026.

Translation entitled PŘÍPADY Z VENKOVA

Copyright © 2026 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-1562-4

Regata v Torquay

Jednou z velkých každoročních událostí v Torquay byla regata, která se konala poslední srpnové pondělí a úterý. Šetřit na ni jsem začínala už na počátku května. Když říkám, že si na regatu vzpomínám, nemám tím ani tak na mysli samotné závody jachet, ale spíše doprovodný jarmark. Moje sestra Madge samozřejmě chodila s otcem sledovat plachetnice na molo Haldon Pier a my jsme obvykle mívali doma hosty, kteří přijížděli na večerní ples Regatta Ball. Tatínek, maminka i Madge chodívali odpoledne na čaj do Regatta Yacht Clubu i na všechny další akce s regatou spojené. Madge nikdy na moři neplachtila déle, než bylo nutné, neboť po celý život byla nenapravitelně špatná námořnice. Nicméně se vášnivě zajímala o jachty našich přátel. Konaly se pikniky i večírky, ale to byla ta společenská součást regaty, na niž jsem já neměla přístup, neboť jsem byla příliš mladá.

Mou životní radostí, na kterou jsem se mohla těšit, byl jarmark. Kolotoče, kde jste jezdili dokola a dokola na koních s hřívami, a jakási horská dráha, na níž jste se řítili nahoru a dolů. Ze dvou hracích skříní vyřvávala hudba, a když jste se točili na koních nebo jezdili v autíčkách horské dráhy, melodie se propojovaly a vytvářely příšernou kakofonii. Pak tu byla všechna ta další lákadla: Tlustá žena nebo Madam Arensky, co vám předpovídala budoucnost, a lidský pavouk, který byl na pohled docela hrozivý. Madge a Monty vždy utratili spoustu peněz. A také se mohlo házet na kokosy, kde se Montymu opravdu dařilo a to velké množství kokosů mi nosil domů. Kokosové ořechy jsem milovala. Sama jsem si také mohla několikrát hodit a správce stánku mi galantně dovolil postavit se tak blízko, že se mi občas podařilo nějaký kokos srazit. Tehdy to ještě bývalo opravdové házení na kokosy. Stánky s házením se na jarmarcích objevují i dnes, ale kokosové ořechy na nich jsou naaranžované na jakési míse tak, že srazit je dokáže pouze neuvěřitelná kombinace štěstí a síly. Tehdy měl člověk férovou šanci. Mně se obvykle ze šesti pokusů podařil jeden, Monty jich jednou zvládl i pět.

Házení kroužků, panenky Kewpie, kolo štěstí a všechny tyhle věci tehdy ještě nebyly. Na pouti se nacházelo i několik stánků, kde se prodávaly nejrůznější věci. Já ráda kupovala takzvanou „penny monkey“. Za penci jste získali malou chlupatou opičku na dlouhém špendlíku, kterou jste si mohli připíchnout na kabát. Svou sbírku jsem každý rok rozšiřovala a kupovala si tak šest, osm opiček – byly růžové, zelené, hnědé, červené, žluté… Jak roky plynuly, bylo stále těžší najít barvu či vzor, které jsem ještě neměla. 

Vzpomínám i na proslulý nugát, který se prodával jenom na pouti. Muž stál za stolem a odsekával nugát z obrovské bílo-růžové kostky před sebou. Křičel, hulákal a nabízel kousky jako při dražbě. „Tak, přátelé, takový úžasný kousek za šestipenci! Dobře, zlato, rozkrojíme ho ještě napůl. A teď, co takhle čtyři pence?“ A tak dál a tak dál. Měl připraveny i hotové balíčky, které se daly koupit za dvě pence, ale účastnit se aukce bylo zábavnější. „Ano, támhleta mladá dáma. Za dvě a půl pence pro vás.“

Když mi bylo asi dvanáct, jako novinka se na regatě objevily zlaté rybky. Vyvolalo to tenkrát velké vzrušení. Podél všech stěn stánku stála akvária, v každém z nich byla jedna zlatá rybička, a vy jste na ně házeli pingpongové míčky. Pokud se míček v jednom z akvárií zachytil, zlatá rybka byla vaše. Bylo to stejné jako s kokosy, zpočátku poměrně snadné. Na první regatě, kde se objevily, jsme jich dohromady získali jedenáct a triumfálně si je odnášeli domů, aby žily u nás ve vaně. Ale cena se brzy zvýšila z jednoho penny za míček na šest.

Večer býval ohňostroj. Protože jsme ho z našeho domu neviděli, nebo jen ty rakety, co létaly velmi vysoko, trávili jsme večer obvykle u přátel, kteří bydleli hned za přístavem. Oslava začínala kolem deváté a podávala se na ní limonáda, zmrzlina a sušenky. To byly další radostné chvíle těch dnů, které mi teď velmi chybí, neboť nejsem velkým příznivcem alkoholu – zahradní slavnosti.

Zahradní párty před rokem 1914 byly něco, na co se nezapomíná. Všichni chodili elegantně oblečeni, boty na vysokých podpatcích, mušelínové šaty s modrými šerpami a na hlavách velké slaměné klobouky s uvadajícími růžemi. Podávaly se chutné zmrzliny – obvyklou nabídku tvořila jahodová, vanilková, pomerančový sorbet a malinový sorbet –, doplněné o všechny možné druhy zákusků s krémem, sendvičů, éclairek, i o broskve, muškátové hrozny a nektarinky. Podle toho usuzuji, že se zahradní párty konaly vždy v srpnu. Neuvědomuji si, že bych tam kdy viděla jahody se šlehačkou.

Dostat se tam samozřejmě nebylo tak snadné. Ti starší a nemohoucí, kteří neměli kočár, si najali drožku, ale všichni mladí lidé chodili pěšky jednu a půl až dvě míle z různých částí Torquay. Někdo měl štěstí a bydlel blízko, ale ostatní to měli vždy daleko, neboť Torquay se rozléhá na sedmi kopcích. Chodit do kopce v botách na vysokém podpatku, s dlouhou sukní přidržovanou levou rukou a slunečníkem v pravé je poměrně utrpení, o tom nelze pochybovat. Ale za to, aby se člověk dostal na zahradní slavnost, to rozhodně stálo.

Plymouthský
expres

Alec Simpson, příslušník Královského námořnictva, vkročil z nástupiště v Newton Abbot do první třídy Plymouthského expresu. Následoval ho nosič s těžkým kufrem. Už už chtěl kufr zvednout na poličku, ale mladý námořník ho zarazil. „Ne – nechte ho na sedadle. Nahoru si ho dám později. Tumáte.“

„Děkuji, pane.“ Nosič se štědrým spropitným zmizel.

Ve dveřích to zazvonilo; hřmotný hlas oznámil: „Tento vlak jede do Plymouthu. Přestupujte na vlak do Torquay. Další zastávka – Plymouth.“ Pak zazněla píšťala a vlak zvolna vyjel z nádraží.

Poručík Simpson měl kupé sám pro sebe. Prosincový vzduch studil a poručík zavřel okno. Pak zlehka začichal a zamračil se. Ten zápach! Připomnělo mu to jeho pobyt v nemocnici a operaci nohy. Ano, chloroform; to je ono!

Zase okno stáhl a přesedl si proti směru jízdy. Vyndal z kapsy dýmku a zapálil si. Chvíli nehnutě seděl, díval se do tmy a pokuřoval.

Nakonec vstal, otevřel kufr, vytáhl z něj jakési papíry a časopisy, potom kufr opět zavřel a pokusil se ho zasunout pod protější sedadlo – ovšem neúspěšně. Bránila mu nějaká překážka. S rostoucí netrpělivostí zatlačil silněji, ale kufr stále zpola vykukoval do kupé.

„Proč to k čertu nejde!“ zamumlal, kufr vytáhl, sklonil se a nahlédl pod sedadlo…

Za okamžik do noci zazněl výkřik a dlouhý vlak se neochotně zastavil, jak mu velelo rozhodné trhnutí za záchrannou brzdu.

***

„Mon ami,“ pravil Poirot, „vím, že vás hluboce zaujala ta záhada Plymouthského expresu. Přečtěte si toto.“

Zvedl jsem lísteček, který mi poslal přes stůl. Vzkaz byl stručný a přímo k věci.

Vážený pane,

byl bych Vám zavázán, kdybyste mě mohl co nejdříve navštívit.

S pozdravem

Ebenezer Halliday

Neuvědomoval jsem si žádnou spojitost, a tak jsem se na Poirota tázavě zadíval.

Místo odpovědi zvedl noviny a nahlas přečetl: „‚Včera v noci došlo k mimořádnému nálezu. Mladý námořní důstojník při návratu do Plymouthu objevil pod sedadlem ve svém kupé mrtvolu ženy s probodnutým srdcem. Důstojník okamžitě zatáhl za záchrannou brzdu a vlak zastavil. Žena, které bylo kolem třicítky a byla nákladně oblečená, zatím nebyla identifikována.‘

A pak tu máme tohle: ‚Žena, jejíž tělo bylo nalezeno v Plymouthském expresu, byla identifikována jako ctihodná paní Carringtonová, žena Ruperta Carringtona.‘ Už to chápete, příteli? Jestliže ne, dodám toto – paní Carringtonová se před svatbou jmenovala Flossie Hallidayová a byla dcerou starého pana Hallidaye, ocelového krále Ameriky.“

„A on si vás žádá? To je úžasné!“

„V minulosti jsem mu prokázal drobnou službu – šlo o jakési dluhopisy. A jednou, když jsem byl v Paříži, byla mi představena i mademoiselle Flossie. La jolie petite pensionnaire! A měla i joli dot. Z čehož byly potíže. Kvůli tomu věnu málem udělala velkou chybu.“

„Jak to?“

„Šlo o jistého hraběte de la Rochefour. Un bien mauvais sujet! Pěkný výlupek, jak se u vás říká. Dokonalý dobrodruh, který věděl, jak okouzlit romantickou mladou dívku. Naštěstí její otec včas zavětřil, jak se věci mají. Rychle si ji odvezl zpátky do Ameriky. Za několik let jsem zaslechl, že se Flossie vdala, ale o jejím manželovi nic nevím.“

„Hm,“ uvažoval jsem. „Ctihodný Rupert Carrington taky není žádná výhra. Svoje vlastní jmění slušně roztáčel na dostizích, a umím si představit, že dolary starého Hallidaye přišly právě včas. Řekl bych, že takový dobře vychovaný a naprosto bezskrupulózní mladý hezoun by životní družku hledal jen těžko.“

„Ach, chudinka malá! Elle n’est pas bien tombée!“

„Nejspíš jí dal brzy na srozuměnou, že ho nezvábila ona, ale její peníze. Mám pocit, že spolu přestali žít hodně brzy. Nedávno jsem zaslechl, že se chystá právní rozluka.“

„Starý pan Halliday není žádný blázen. Ten by si její peníze dobře pojistil.“

„To si troufám tvrdit. Rozhodně najisto vím, že ctihodný Rupert je údajně ve značné finanční tísni.“

„Aha! Vrtá mi hlavou –“

„Co vám vrtá hlavou?“

„Nebuďte tak hr, příteli. Vidím, že vás ta věc zajímá. Co kdybyste mě doprovodil k panu Hallidayovi? Na rohu je stanoviště taxi.“

***

Už za několik minut jsme se bleskurychle přesunuli do výstavného domu na Park Lane, který si americký magnát pronajímal. Byli jsme uvedeni do knihovny a vzápětí se k nám připojil velký hromotluk s pronikavýma očima a výbojnou bradou.

„Monsieur Poirot?“ řekl pan Halliday. „Asi vám nemusím vysvětlovat, co od vás chci. Noviny jste četl, a já nejsem z těch, co chodí kolem horké kaše. Náhodou jsem se dozvěděl, že jste v Londýně, a vzpomínám si, jak dobrou práci jste odvedl v případě těch dluhopisů. Paměť na jména, tu já mám. Pracují na tom nejlepší hlavy Scotland Yardu, ale chci mít i svého vlastního člověka. Peníze nehrají roli. Všechny dolary jsem vydělal pro svoji holčičku – a teď, když už není, utratím všechno do posledního centu, abych chytil toho zatraceného lumpa, co to provedl! A váš úkol je opatřit mi informace.“

Poirot se uklonil. „Přijímám, monsieur, o to raději, že jsem se s vaší dcerou v Paříži několikrát setkal. A teď vás požádám, abyste mi vylíčil okolnosti její cesty do Plymouthu a veškeré podrobnosti, které se podle vás k případu vztahují.“

„Pro začátek řeknu,“ spustil Halliday, „že nejela do Plymouthu. Vyrazila na domácí slavnost do Avonmead Court, k vévodkyni ze Swansea. Z Londýna odjela ve dvanáct čtrnáct z Paddingtonu a do Bristolu (kde měla přestupovat) dorazila za deset minut tři. Většina rychlíků do Plymouthu samozřejmě jede přes Westbury a v Bristolu vůbec nestaví. Vlak ve dvanáct čtrnáct ovšem jede bez zastávky do Bristolu, poté staví ve Westonu, Tauntonu, Exeteru a Newton Abbotu. Má dcera jela v kupé sama – měla ho rezervované až do Bristolu. Její služebná jela ve vedlejším voze v kupé třetí třídy.“

Poirot přikývl a pan Halliday pokračoval: „Slavnost v Avonmead Court měla být prestižní společenskou událostí, mělo se tu konat několik plesů, a proto měla má dcera s sebou téměř všechny své šperky, jejichž hodnota činila zhruba sto tisíc dolarů.“

„Un moment,“ přerušil ho Poirot. „Kdo ty šperky vezl? Vaše dcera, nebo služka?“

„Moje dcera si je vždycky vozila sama, v malé modré kožené kazetě.“

„Pokračujte, monsieur.“

„V Bristolu služka, Jane Masonová, posbírala zavazadlo s oblečením a balíčky své paní, které měla u sebe, a vydala se ke dveřím Flossiina vagonu. K jejímu značnému překvapení jí má dcera řekla, že nevystupuje v Bristolu, nýbrž že pokračuje dál. Nařídila jí, aby zavazadla uložila do úschovny, a dovolila jí dát si v čekárně čaj. Měla ale na nádraží počkat na paní, která se měla vrátit do Bristolu některým z odpoledních vlaků. Přestože to služku velmi vyvedlo z míry, udělala, jak jí bylo řečeno. Odnesla zavazadla do úschovny a dala si čaj. Ale přijížděl jeden vlak za druhým a její paní se neobjevovala. Po příjezdu posledního vlaku nechala zavazadla, kde byla, a vydala se do hotelu u nádraží, kde přenocovala. Dnes ráno si přečetla o tragédii a prvním možným vlakem se vrátila do města.“

„Dá se ta náhlá změna plánu vaší dcery nějak vysvětlit, monsieur?“

„Snad takto: podle Jane Masonové Flossie v Bristolu už nebyla v kupé sama. Byl tam s ní muž, který vyhlížel z okna na druhé straně, takže mu neviděla do tváře.“

„Vlak měl chodbičku, že?“

„Ano.“

„Na které straně ta chodbička byla?“

„U nástupiště. Když má dcera mluvila s Masonovou, stála právě na chodbičce.“

„A vy tedy nepochybujete – promiňte!“ Poirot vstal a pečlivě narovnal kalamář, který stál poněkud šikmo. „Je vous demande pardon,“ pokračoval, když se znovu usadil. „Když vidím cokoliv pokřiveného, zasáhne to mé nervy. Zvláštní, není-liž? Tedy, monsieur, vy nepochybujete, že toto patrně nečekané setkání bylo příčinou té náhlé změny plánu?“

„Připadá mi to jako jediná rozumná domněnka.“

„Netušíte, kdo mohl dotyčný džentlmen být?“

Milionář na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „Ne – to netuším.“

„A teď k nálezu těla.“

„Našel ho mladý důstojník námořnictva, který okamžitě zburcoval celý vlak. Ve vlaku byl lékař, který tělo ohledal. Byla nejprve omámena chloroformem a pak probodnuta. Lékař vyslovil názor, že je mrtvá asi čtyři hodiny, takže se to muselo stát krátce po odjezdu z Bristolu – patrně mezi Bristolem a Westonem, možná také mezi Westonem a Tauntonem.“

„A šperkovnice?“

„Šperkovnice se, monsieur Poirote, nenašla.“

„Ještě jednu věc, monsieur. Komu v případě smrti vaší dcery mělo připadnout její jmění?“

„Flossie sepsala krátce po svatbě poslední vůli, v níž odkazuje vše svému manželovi.“ Zaváhal a pak pokračoval: „Není proč vám tajit, že svého zetě považuji za bezcharakterního lumpa a že má dcera na mou radu začínala podnikat právní kroky, aby se ho zbavila – což nemělo být nic těžkého. Zajistil jsem, aby se za jejího života k jejím penězům nedostal, ale přestože žili již několik let odděleně, často raději vyslyšela jeho žádosti o peníze, než by riskovala veřejný skandál. Nicméně jsem byl rozhodnutý s tím skoncovat. Flossie nakonec souhlasila a mí právníci dostali pokyny, aby začali jednat.“

„A kde je monsieur Carrington?“

„Ve městě. Myslím, že včera byl na venkově, ale večer se vrátil.“

Poirot chvilku uvažoval. Pak řekl: „To je myslím vše, monsieur.“

„Chtěl byste mluvit se služkou, s Jane Masonovou?“

„Kdybyste dovolil.“

Halliday zazvonil a dal pokyn komorníkovi.

O pár minut později vešla do pokoje Jane Masonová, seriózní žena tvrdých rysů, která se tváří v tvář tragédii chovala tak nezúčastněně, jak to dovedou jen dobří sloužící.

„Dovolíte mi položit vám několik otázek? Chovala se včera po probuzení vaše paní jako obvykle? Nebyla rozčilená či nervózní?“

„Ach ne, pane!“

„Ale v Bristolu už to bylo jiné, že?“

„Ano, pane, tam byla pěkně zmatená – byla tak nervózní, že skoro nevěděla, co říká.“

„A co přesně říkala?“

„Tak tedy, pane, co se pamatuju, řekla: ‚Masonová, musím změnit plány. Něco se stalo – chci říct, že tady nebudu vystupovat. Musím jet dál. Vyneste zavazadla a uložte je do úschovny; pak si dejte čaj a počkejte na mě na nádraží.‘

‚Mám tu na vás počkat, madame?‘ ptala jsem se.

‚Ano, ano. Nechoďte pryč. Vrátím se pozdějším vlakem. Kdy, to nevím. Možná to bude docela pozdě.‘

‚Dobrá, madame,‘ povídám já. Nebylo vhodné se na něco vyptávat, ale připadalo mi to hodně divné.“

„K vaší paní se to zřejmě nehodilo, že?“

„Vůbec ne, pane.“

„Co si o tom myslíte?“

„Já si tedy, pane, myslím, že to mělo co do činění s tím džentlmenem v kupé. Nemluvila s ním, ale jednou nebo dvakrát se k němu otočila, jako kdyby se ho chtěla zeptat, jestli to říká dobře.“

„Ale do tváře jste mu neviděla?“

„Ne, pane. Celou dobu ke mně stál zády.“

„Můžete ho popsat alespoň povšechně?“

„Měl na sobě lehký světlehnědý kabát a cestovní čapku. Byl vysoký a spíše štíhlý, a vlasy měl tmavé.“

„Neznáte ho?“

„Ach ne, neřekla bych.“

„Nebyl to náhodou pan Carrington, váš pán?“

Masonová se zatvářila poněkud překvapeně.

„To nemyslím, pane!“

„Ale jistá si nejste?“

„Postavu měl asi jako pán, ale mě vůbec nenapadlo, že by to mohl být on. Vídaly jsme ho tak zřídka – nemohu říct, že to nebyl on!“

Poirot zvedl z koberce špendlík a přísně se na něj zamračil; pak pokračoval: „Bylo by možné, aby ten muž v Bristolu přistoupil do vlaku, než jste stihla dojít ke kupé?“

Masonová uvažovala.

„Ano, pane, řekla bych, že bylo. V mém vagonu bylo hodně lidí a mně trvalo několik minut, než jsem se dostala ven – a na nástupišti byla tlačenice a ta mě taky zdržela. Ale takhle by měl na rozhovor s paní jen minutu nebo dvě. Byla jsem najisto přesvědčená, že k ní přišel chodbičkou.“

„Jistě, to je pravděpodobnější.“

Stále se zachmuřeným výrazem se odmlčel.

„Chcete vědět, jak byla paní oblečená, pane?“

„V novinách uváděli jakési podrobnosti, ale rád bych, abyste mi je potvrdila.“

„Na hlavě měla toku ze stříbrné lišky se závojíčkem s puntíky, pak měla modrý frýzový kabát a sukni – takovou tu modrou barvu, které se říká elektrická.“

„Hm, to je vskutku výrazné.“

„Ano,“ poznamenal Halliday. „Inspektor Japp doufá, že by nám to mohlo pomoci najít místo, kde se zločin odehrál. Všichni, kdo ji viděli, si ji budou pamatovat.“

„Précisément! Děkuji vám, slečno.“

Služebná odešla.

„Tak tedy!“ Poirot svižně vstal. „Víc toho zde udělat nemohu – jen vás ještě, monsieur, požádám, abyste mi pověděl všechno, ale opravdu všechno!“

„To už jsem udělal.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Pak už nemám co říci. Musím tento případ odmítnout.“

„Proč?“

„Protože jste ke mně nebyl upřímný.“

„Ujišťuji vás –“

„Ne, necháváte si něco pro sebe.“

Nastala krátká pauza, potom Halliday vytáhl z kapsy papír a podal ho mému příteli.

„Zřejmě vám jde o tohle, monsieur Poirote – i když jak jste na to přišel, z toho jsem tedy jelen!“

Poirot se usmál a papír rozložil. Byl to dopis psaný úzkým šikmým písmem. Poirot ho přečetl nahlas.

Chère Madame,

s nekonečnou radostí hledím vstříc onomu štěstí, že Vás opět potkám. Poté, co jste tak laskavě odpověděla na můj dopis, jen těžko krotím svou netrpělivost. Na ty pařížské dny nikdy nezapomenu. Je velmi kruté, že zítra z Londýna odjíždíte. Zanedlouho, možná dříve, než tušíte, opět s potěšením spatřím dámu, jejíž obraz věčně vládne mému srdci.

Ujišťuji Vás, chère Madame, o svých nejoddanějších a neměnných citech.

Armand de la Rochefour

Poirot s úklonou podal dopis zpět Hallidayovi.

„Vy jste, monsieur, patrně nevěděl, že vaše dcera hodlá obnovit svou známost s hrabětem de la Rochefour?“

„Přišlo to jako blesk z čistého nebe! Tento dopis jsem našel v její kabelce. Jak asi víte, monsieur Poirote, tenhle takzvaný hrabě je dobrodruh nejhoršího ražení.“

Poirot přikývl.

„Povězte mi ale, jak jste mohl o existenci toho dopisu vědět?“

Můj přítel se usmál. „Nevěděl jsem. Ale detektivovi nestačí umět číst stopy a rozpoznávat cigaretový popel. Musí to být i dobrý psycholog! Věděl jsem, že nemáte rád svého zetě a že mu nevěříte. Ze smrti vaší dcery těží; služčin popis onoho záhadného muže se mu dostatečně podobá. A přitom jste ho nezačal pronásledovat! Proč? Jistě proto, že vaše podezření míří jiným směrem. A tudíž jste musel něco skrývat.“

„Máte pravdu, monsieur Poirote. O Rupertově vině jsem byl přesvědčen, dokud jsem nenašel tento dopis. Strašlivě mě to rozrušilo.“

„Ano. Hrabě říká: Zanedlouho, možná dříve, než tušíte… Zřejmě nechtěl čekat, než zavětříte, že se znovu objevil. Byl to tedy on, kdo jel vlakem ve dvanáct čtrnáct z Londýna a prošel chodbičkou do kupé vaší dcery? Hrabě de la Rochefour je, pokud se správně pamatuji, rovněž vysoký a tmavovlasý!“

Milionář přikývl.

„Tak tedy, monsieur, přeji vám hezký den. Předpokládám, že Scotland Yard má seznam šperků?“

„Ano. Pokud chcete mluvit s inspektorem Jappem, myslím, že právě dorazil.“

***

Japp byl náš starý přítel a Poirota pozdravil s jakýmsi srdečným despektem.

„Jakpak se daří, monsieur? Nic ve zlém, přestože my dva máme na věci skutečně rozdílný náhled. Jak se mají ‚malé šedé buňky‘? Sílí?“

Poirot se na něj zářivě usmál. „Fungují, drahý Jappe; rozhodně fungují.“

„Pak je vše v pořádku. Co myslíte, byl to ctihodný Rupert, nebo zloděj? My samozřejmě sledujeme obvyklá místa. Jestli se dotyčný těch cingrlátek zbaví, dozvíme se to, a ať už to udělal kdokoliv, samozřejmě si je nehodlá ponechat, aby se těšil jejich třpytem. To by bylo zvláštní! Já se snažím zjistit, co dělal včera Rupert Carrington. Je to tak trochu záhada. Nasadil jsem na něj jednoho svého muže.“

„Velká ostražitost, ale možná o den opožděná,“ poznamenal vlídně Poirot.

„Vy jste nenapravitelný žertéř, monsieur Poirote. Tak tedy – já mířím na nádraží Paddington. Bristol, Weston, Taunton – to je teď můj rajon. Sbohem.“

„Zastavíte se u mě dnes večer, inspektore, abyste mi sdělil výsledky?“

„Jistě, jestli se vrátím.“

„Náš dobrý inspektor věří na pohyb hmoty,“ zamumlal Poirot, když náš přítel odešel. „Cestuje; měří otisky nohou; sbírá bláto a cigaretový popel. Je nesmírně vytížený! A nevýslovně horlivý! A kdybych se mu zmínil o psychologii, víte, co by udělal, příteli? Usmál by se! V duchu by si řekl: ‚Chudák starý Poirot. Stárne! Začíná být senilní!‘ Japp je ta ‚mladá generace, která klepe na dveře‘. A ma foi! Jsou tím klepáním tak posedlí, že vůbec nevidí, že jsou ty dveře otevřené!“

„A co budete dělat vy?“

„Jelikož máme carte blanche, mohu oželet třípenci za telefonát do Ritzu – kde, jak jste si možná povšiml, bydlí náš hrabě. A poté – mám totiž poněkud provlhlé nohy a již jsem dvakrát kýchl – se vrátím do svého bytu a na lihovém vařiči si připravím tisane.“

***

Poirota jsem spatřil až nazítří ráno. Našel jsem ho, jak klidně dojídá snídani.

„Tak tedy?“ zeptal jsem se dychtivě. „Co se stalo?“

„Nic.“

„Ale co Japp?“

„Já ho neviděl.“

„Hrabě?“

„Předevčírem z Ritzu odešel.“

„V den vraždy?“

„Ano.“

„Tím se to vysvětluje! Rupert Carrington je čistý.“

„Protože hrabě de la Rochefour odešel z Ritzu? Berete to zhurta, příteli.“

„Ať je to jak je to, je třeba jej vypátrat a zatknout! Ale jaký by mohl mít motiv?“

„Šperky za sto tisíc dolarů jsou dobrý motiv pro každého. Ne, já mám na mysli jinou otázku: proč ji zabíjet? Proč prostě jen neukrást šperky? Nežalovala by ho.“

„Proč ne?“

„Protože je to žena, mon ami. Ona toho muže kdysi milovala. A tudíž by svou ztrátu nesla tiše. A hrabě, který je, pokud jde o ženy, nesmírně dobrým psychologem – odtud jeho úspěchy –, by si toho byl velice dobře vědom! Na druhou stranu – kdyby ji zabil Rupert Carrington, proč by bral šperky, které by ho uvrhly v osudné podezření?“

„Aby odvedl pozornost.“

„Možná máte pravdu, příteli. Á, tady máme Jappa. Už dobře poznám, jak klepe.“

Inspektor sršel dobrou náladou.

„Dobré ráno, Poirote. Zrovna jsem se vrátil. Mám za sebou kus dobré práce. A co vy?“

„Já jsem si srovnal myšlenky,“ odpověděl Poirot klidně.

Japp se od srdce zasmál.

„Škoda, že ten chlapík stárne,“ poznamenal ke mně tiše. „To nám mladým nestačí,“ řekl nahlas.

„Quel dommage?“ zeptal se Poirot.

„Chcete tedy slyšet, co se mi povedlo?“

„Smím hádat? U trati mezi Westonem a Tauntonem jste našel nůž, kterým byl zločin spáchán, a vyslechl jste kamelota, který ve Westonu hovořil s paní Carringtonovou!“

Jappovi poklesla čelist. „Jak to pro všechno na světě víte? Neříkejte mi, že to ty vaše všemocné ‚malé šedé buňky‘!“

„Jsem rád, že pro jednou uznáte, že jsou všeho mocné! Povězte, dala tomu kamelotovi šilink spropitného?“

„Ne, půlkorunu.“ Japp se vzpamatoval a zazubil se. „Jsou pěkně výstřední, tyhlety bohaté Američanky.“

„A následkem toho na ni chlapec nezapomněl?“

„Ten tedy ne. K půlkoruně člověk nepřijde každý den. Mávla na něj a koupila si dva časopisy. Jeden měl na obálce obrázek dívky v modrém. ‚Ten se ke mně hodí,‘ řekla. Pamatoval si ji dokonale. Mně to stačilo. Podle lékařovy zprávy musel být zločin bezpodmínečně spáchán ještě před Tauntonem. Napadlo mě, že nůž ihned vyhodili z vlaku, a tak jsem ho šel podél trati hledat. A samosebou tam byl. Vyptával jsem se na našeho člověka v Tauntonu, ale je to přece jen velké nádraží a nebylo pravděpodobné, že by si ho někdo všiml. Zřejmě se do Londýna vrátil pozdějším vlakem.“

Poirot přikývl. „Zřejmě.“

„Ale když jsem přijel zpět, dozvěděl jsem se další nový detail. Šperky už se začaly prodávat! Ten velký smaragd byl včera v noci zastaven jednou známou firmou. Kdo myslíte, že to byl?“

„To nevím – až na to, že to byl malý muž.“

Japp vytřeštil oči. „Tak v tom máte pravdu. Malý skutečně je. Byl to Red Narky.“

„Kdo je to Red Narky?“ zeptal jsem se.

„Zvlášť prohnaný zloděj šperků. A člověk, který by se vraždy neštítil. Obvykle pracuje se ženou – Gracií Kiddovou; ovšem vypadá to, že ona v tom protentokrát namočená není – leda že by se zbytkem lupu odjela do Holandska.“

„Zatkli jste Narkyho?“

„Samozřejmě. Ale nezapomínejte, že my hledáme především toho druhého muže – toho, který se objevil ve vlaku s paní Carringtonovou. To ten celou akci naplánoval, to je jasné. Ale Narky by komplice neudal.“

Všiml jsem si, že Poirotovi prudce zezelenaly oči.

„Myslím,“ řekl vlídně, „že vám toho Narkyho komplice mohu najít.“

„Zase nějaký z těch vašich drobných nápadů?“ Japp si Poirota ostře změřil. „To je báječné, jak občas dokážete přispět svým dílem ke zdaru věci – ve vašem věku a tak dále. Samozřejmě máte z pekla štěstí.“

„Snad, snad,“ zamumlal můj přítel. „Hastingsi, klobouk. A kartáč. Tak. Pokud ještě prší, tak i přezůvky. Nesmíme zmařit dobrodiní, které nám prokázala tisane. Au revoir, Jappe!“

„Hodně štěstí, Poirote.“

Poirot zastavil první taxi, které jsme potkali, a nasměroval řidiče na Park Lane.

Když jsme zastavili před Hallidayovým domem, hbitě vyskočil z vozu, zaplatil řidiči a zazvonil. Komorníka, který nám přišel otevřít, o cosi tiše požádal, a komorník nás neprodleně zavedl po schodech vzhůru. Došli jsme až do podkroví a byli uvedeni do úhledně poklizeného pokojíku.

Poirotův pohled zakroužil po místnosti a utkvěl na černém kufříku. Poirot před ním poklekl, prozkoumal nálepky a z kapsy vytáhl klubíčko drátu.

„Požádejte pana Hallidaye, zda by byl tak laskav a vyšel sem za mnou,“ řekl přes rameno komorníkovi.

Muž odešel a Poirot zkušenou rukou zlehka pohladil zámek kufru. Za pár minut zámek povolil a Poirot zvedl víko. Začal se spěšně přehrabovat v oblečení uvnitř a vytahoval ho na podlahu.

Na schodech zazněly těžké kroky a do pokoje vešel Halliday.

„Co to tu ke všem čertům děláte?“ zeptal se s vytřeštěnýma očima.

„Hledal jsem toto, monsieur.“ Poirot z kufru vytáhl jasně modrý frýzový plášť a sukni a malou toku z polární lišky.

„Co to děláte s mým kufrem?“ Otočil jsem se a zjistil jsem, že do pokoje vstoupila i služebná Jane Masonová.

„Zavřete laskavě dveře, Hastingsi. Děkuji. Ano, a opřete se o ně zády. Nyní mi, pane Hallidayi, dovolte, abych vám představil Gracii Kiddovou alias Jane Masonovou, která se zakrátko připojí ke svému komplici Redu Narkymu, jenž je pod laskavým dohledem inspektora Jappa.“

***

Poirot pohrdlivě mávl rukou. „Bylo to nesmírně prosté!“ Nabral si další kaviár.

„A hrabě?“