ZKROCENÍ MLSNÉHO MUŽE

Copyright © Jitka Ludvíková, 2015, 2026

Cover illustration © Sára Kučíková, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1496-2

Tuto knihu mám ráda. Je plná radosti a smíchu. Všechny historky patří mým přátelům nebo rodině. Jen dvakrát jsem částečně fabulovala. Zkuste si tipnout, kdy to bylo. A pokud budete mít chuť, napište mi a podělte se o své rodinné poklady a třeba díky vám vznikne další kniha.

Hezké čtení a plno smíchu přeje Vaše Jitka Ludvíková

Jak jsem si vydobyl své místo v ledničce

Od té doby, co se mojí manželce podařilo zhubnout neuvěřitelných dvacet kilo, zkouší i na mě různé fígle, aby mě přetvořila (co se mé postavy týče) k obrazu svému. Někdy mám pocit, že mám být transformován do podoby Michelangelova Davida.

Na svoji obranu však musím zdůraznit, že jsem muž nejlepšího věku (56 let), který se po řádném vyprázdnění dostane na váhu pouhých 110 kg. Což při mé nemalé výšce (183 cm) znamená, že má atletická muskulární postava je ozdobena nějakým tím kilíčkem navíc.

Pro mé bujaré rysy však drahá polovička pochopení nemá. Poslední dobou nabývám stále silnějšího pocitu, že svým láskyplným manželským počínáním na mně páchá doslova domácí násilí. Však posuďte sami…

To, že přestala denně vařit teplou večeři a obden péct koláče, bych ještě skousnul, ale když mi ráno nasypala do mléka ptačí zob, k svačině přibalila jednu pětadvacetigramovou müsli tyčinku se slovy: „Kdybys měl stále hlad, hodně to zapij a ona nabobtná,“ a k večeři předložila vařenou brokolici koupající se v bílém, jistě nízkotučném jogurtu, věděl jsem, že je zle. Nicméně v zájmu zachování rodinného klidu jsem brokolici spláchl do záchodu, a ještě ve sklepě spucnul dvě konzervy párků.

Když na mě ovšem dalšího dne na talíři číhala mrkev, následně chřest, špenát, polévka z cibule, pochopil jsem, že se nejedná o srandu, sázku, ani o přechodnou záležitost. Máš dvě možnosti, Jakube, řekl jsem si, když jsem hladový uléhal na manželské lože – buď se přizpůsobíš, nebo rozvedeš.

Tudíž jsem druhého dne po práci vyrazil do sámošky a předzásobil se na večer. Koupil jsem pěkné krvavé jelítko, k tomu jsem nechal nakrájet třicet deka uzeného česnekového bůčku a čtvrt kila žluťoučké goudy. Při odchodu k pokladně mi ještě ruka uvízla v regálu, odkud vylovila dvě dvousetgramové čokolády. K domovu jsem po dlouhé době mířil opět s úsměvem.

„Už zbývá jen vymyslet, kam uložím svoje dobrůtky, abych z nich mohl tajně uzobávat,“ honilo se mi hlavou, když jsem funěl do třetího patra. Rozumí se samo sebou, že do lednice jsem nákup složit nemohl. Než jsem se doplazil ke dveřím od bytu, měl jsem jasno. Čokoládu jsem předem nalámal na kostičky a schoval do kapes saka. Jelítko, bůček a goudu jsem chytře vyjmul z obalu, abych později nešustil, a ukryl je za velké plyšové polštáře zdobící gauč – ten okupuji výhradně já. Tuto radůstku si dopřávám od té doby, co žena kdesi četla, že při sledování televize vsedě se spaluje mnohem více kalorií než vleže. Geniální informace! Na mě zbyl bohudík gauč. Ale pro můj plán je podstatné, že se manželka nehne z křesla, které je šikovně umístěno vepředu před gaučem. Říkáte si detail, ale já si díky tomu budu moci v klidu, opájen kulisou z nudného televizního programu, vesele debužírovat.

Plán fungoval. A večer se mi náramně vydařil. Hlavu jsem měl zabořenou v polštářích a tu zakousl bůček, tu nasál nasládlou vůni jelítka. Můj nápad zbavit se papírových obalů z uzenin a lahůdky bez výčitek uložit za polštáře se ukázal skvělým a velmi praktickým. Proto jsem schéma odpolední nákup, podvečerní ukrývání a večerní mlsání opakoval den co den.

Jak už to ovšem bývá, vše dobré jednou skončí. V mém případě uťala mé večerní radovánky nečekaná návštěva.

Crrrrrr! Zvonek u domovních dveří zvonil jako pominutý. Otráveně jsem vyhrnul rukáv košile a zamžoural na svítící ručičky značkových hodinek. Ciferník hlásil osm hodin. Pěkná nestydatost, otravovat v tuhle hodinu. Neznámý za dveřmi mě vážně štval, neboť rušil můj poklidný večerní rituál.

Crrrrrrr! Crrrr! Ten má tedy vytrvalost. Nadzvedl jsem se, abych překontroloval manželky polohu spícího tučňáka. Hlavu měla padlou na prsa a lehce oddechovala. Je to dobré. Spí. Rozhodl jsem se bzučák ignorovat. Dokud spí žena, můžu předstírat, že ani já ho neslyším. Snad brzy utichne.

Crrrrrrr! Jako by šlo o život. V křesle se zavrtěla manželka.

„Jakube, neslyšíš zvonek?!“ začala se zvedat.

Rozespale jsem odpověděl: „Asi jsem si zdřímnul.“ Z pohovky jsem však vypálil nevídanou rychlostí, aby snad manželka Andulka nebyla u dveří dřív a ve své dobrotě nepozvala nezvaného vetřelce dál. Ještě než jsem otevřel vchodové dveře, měl jsem jasno, že hosty vypoklonkuji s tím, že ženu bolí hlava a já mám nakažlivou salmonelózu. O to větší bylo moje překvapení, když jsem otevřel dveře a za nimi uviděl tchyni, švagrovou i Andulčinu tetu. Všechny mi naskákaly kolem krku a já se ani nestihl nadechnout, abych zatroubil na ústup k obraně své skrýše. Holt, tchyně se těžko vykazuje. Zrovna tak teta. Snad švagrovou bych poslal někam do vinárny, ale ne když má po boku z jedné strany ráznou tchyni a z druhé praštěnou tetu. Ne teď, když mě všechny objímají. A melou o tom, jak je důležitá rodina. Roztáhl jsem ruce do širokého objetí a všechny pevně sevřel. Ne z lásky, ani ze slušnosti, prostě jen tak na oplátku. Kdybych nebyl lékař a nevážil si života, nejraději bych je v té chvíli zamáčkl. Všechny! A že jsem měl chuť.

„Byly jsme na nákupech a obchody už zavíraly, tak říkám Hance, co se ještě zastavit u Andulky. Snad není na návštěvu už moc pozdě,“ řekla tchyně místo omluvy.

Chtěl jsem souhlasit, ale než jsem stačil otevřít pusu, byl jsem zavalen úkoly: pověsit kabáty, přeparkovat auto a vynosit z něj nákup, aby jej snad někdo nezcizil.

Setřásl jsem příbuzné z ramen, nazul boty a jen tak nalehko sbíhal schody. K uším mi doléhal Andulčin vřelý hlas: „Měly byste jezdit častěji. Vždycky vás tak rádi vidíme. Dáte si kafe?“ Nečekala na odpověď a už zapínala kávovar. A pak to přišlo. Jen tak, jako by nic, pronesla: „Mami, co kdyby ses natáhla na gauč, určitě jsi unavená.“

Cože? Na gauč? Otočil jsem se na podestě a nahoru bral schody po dvou. Ale zkrátím to. Nestihl jsem se vrátit včas. Nestihl jsem vůbec nic. Na mém voňavém gauči seděly všechny tři. Tchyně uprostřed. Tehdy mi došlo, že bych měl raději prchnout a už se nikdy nevrátit.

Tchyně jen vzdychala, že to měkký už pro ni není, a ty pěkný polštáře, co nám dala loni k Vánocům a sama ušila, dá radši na stranu. Dala. Dovedete si jistě představit, co následovalo, když nadzvedla první. Ten šok. To zděšení. Nemluvě o tom, když se podívala za ty ostatní.

Všechny tři na chvíli oněměly, i Andulka. Až švagrová, ve snaze odlehčit situaci, poznamenala: „Vážně originální místo, kam schovat jídlo před návštěvou. Jakube, smekám.“ To už se ale do ráže dostávala moje milá tchyně i manželky teta. Obě měnily barvy od zelené po fialovou a já se bál, že to bude jejich poslední návštěva v životě. Ale takové štěstí jsem si zřejmě neměl zasloužit. Proto jsem odevzdaně naslouchal těm nejnevybranějším slovům, kterými mě svými ostrými jazyky častovaly.

Když se semetriky trochu vydováděly a měly se už konečně k odchodu, tchyně si neodpustila svoji oblíbenou větu: „Dyť jsem ti to říkala, Andulko, měla sis vzít Karla, toho pokrývače, a ne nějakého doktůrka s červeným diplomem.“ A bylo…

Manželka na moji skrýš neřekla ani slovo. Vše, co mohlo být řečeno, řekla už její maminka. Jen se smutně posadila mezi umaštěné polštáře, z nichž ještě vyčuhovaly zbytky čabajky, šunky a uzeného sýra. Sedl jsem si vedle ní a chytl ji za ruku. V té chvíli jsem vypadal jako zpráskaný pes. Snad proto se nade mnou manželka slitovala a řekla: „Druhé patro lednice je už navždy tvoje. Můžeš si tam dát, co chceš. Jen mi slib, že s tím nočním přejídáním skončíš.“

Šťastně jsem se usmál a objal ji. Ale v hlavě mi už vyrůstal nový labužnický plán…

Sádelnatý superman

Sice jsem od své drahé polovičky jménem Andulka získal právo výhradního užívání druhého fochu v lednici, jak slíbila, ale promaštěné polštáře mi hned tak neodpustila. Odměnu, vlastně trest, mi naservírovala v podobě vstupenky do fitka.

„Ve tvém věku je nejdůležitější pravidelné cvičení, což ostatně jistě víte, pane doktore!“ Její lehce ironický tón a výraz připomínající kontrolora z berňáku nepřipustil jinou odpověď než mé nadšené: „Super! Už delší dobu po tom prahnu. Kdepak, ty mě znáš jako svoje boty a víš, čím mě potěšit.“ Pak jsem ji radši popadl a začal muchlovat, abych zamezil dalšímu rozvíjení tématu „já a fitko“.

„Bože!“ zděšeně mi vyhrklo při pohledu na nechtěný dárek, když jsem se jej druhý den pokoušel vsunout do útrob peněženky mezi věrnostní poukázky místních vyhlášených restaurací. Ono se totiž nejednalo o vstup jednorázový, ale o půlroční permanentku s nelimitovaným počtem vstupů. Prostě děs! Až mě přestane bavit život, můžu se jít oddělat kdykoli! Díky, Andulko! Ani k tomu nepotřebuji zbraň.

A všechno zřejmě proto, abych nepropadl obžerství, když má polička v lednici přetékala salámy, sýry a dresinky rozličných chutí, tvarů i vůní. Leckdy Andulce nevábných.

Popravdě, svého drobného prohřešku s ovarem v útrobách gauče, který se našel den po mém incidentu s tchyniným triumfálním odhalením, jsem si byl vědom a svůj trest jsem se rozhodl přijmout. Daru se zhostím jako pravý muž.

„Proč to oddalovat, se seznamováním s fitkem začnu hned teď!“ brblal jsem si pobaveně, když do mé ordinace vstoupil první pacient postavou připomínající Pepka námořníka. Tenhle ovšem evidentně na špenátu nejel.

Po Pepkovi překročilo práh mé mekky ještě několik borců ujíždějících na anabolikách. Dozvěděl jsem se mnoho nového, ohromujícího, zábavného i nechutného.

„Hele, doktore, aby to k něčemu bylo, tak na sobě makám minimálně pětkrát týdně. Jasný? No a koukejte! Dobrý, ne?“ Pak již hrdou grimasu pana skladníka Pávka doprovázela řada výstižných kulturistických póz podtrhujících obdivuhodně vyrýsované svalstvo. Musím uznat, že být medik, kvalitně vyvinutou muskulaturu pana Pávka bych jistě jako živou učební pomůcku řádně ocenil.

Člen ostrahy místního nočního klubu léčící se s žaludečními vředy mi delikátně sdělil: „Takový tělo,“ pravou rukou sevřenou v pěst buše do svého levého bicepsu, „nemáte přes noc, a dřít v posilovně je spíš pro radost. Tomu musíte pomoct. Chápete? No co, tady máte telefon na Karla a on to zařídí. Řekněte, že vás posílá Černej Pitbul. To sem jako já.“ Bílou pěstí pro změnu zabušil do hrudi a do ruky mi vsunul pomačkanou černou kartičku se jménem a hákovým křížem na rubu.

Vyhublý student stavební fakulty mě přeskakující fistulí poučil: „Já jím pouze proteiny. Tedy bílkoviny. Po tom krásně rostou svaly. Dělám to tak už dva roky.“

Chvíli jsem zvažoval, zda se nepodělit o kontakt na Karla, aby se konečně dočkal kýženého úspěchu.

„Ze začátku mi dělalo trošku problémy před cvičením a po cvičení dvě hodiny nejíst,“ pokračoval nadšeně, „ale zvykl jsem si.“

Jeho tělo evidentně strádalo hlady, a ani trojnásobný příjem bílkovin nebyl schopný pokrýt potřeby mladého těla.

Od maséra se zánětem průdušek a vyholenou hrudí jsem se poté, co se mi již po třetí omlouval za angrešt na prsou (trochu déle mi trvalo, než mi došlo, že myslí to drobné strniště na hrudníku), dozvěděl: „Cvičení ve fitness není jen o samotném cvičení, je to hlavně o životním stylu, módě. Základem je upnutý dres. Žádný tepláky a otrhaný triko. To byste nevěřil, co to dělá s mým přítelem, když vidí mé oholené naolejované tělo v pěkném dresíku. Vlastně, já jsem se se svým Viktorem ve fitnessu seznámil.“

Rychle jsem Kryštofu Hrdličkovi předepsal antibiotika, pro pěkné chvíle i prsní mast a vypoklonkoval jej ze dveří. Ani doktor nesnese všechno.

Poznatky mých pacientů pro mě nicméně byly skutečně přínosné. Vyvodil jsem z nich jednoznačný závěr: „Do fitka nikdy!“

Permici jsem raději z důvodu většího osobního bezpečí uložil do nitra šuplíku pracovního stolu. Každopádně na návrat domů bylo poněkud brzy. Očekával se ode mě pozdní příchod, neboť jsem měl velebit své tělo na špičkové posilovací věži, běžeckém pásu či veslařském trenažéru.

Sakra, za hoďku hraje Sparta. Já nesmím domů. Pěkně mě to štvalo. Nelamentoval jsem dlouho, zamkl ordinaci a vyrazil do hospody ke Třem strakám.

„Spartu si ujít nenechám, teď v Champions League!“ odpovídal jsem místo pozdravu štamgastům v putyce na otázku: „Co vy tady, doktore, v tuhle hodinu?“

„Koneckonců, měl jsem vydařený podvečer. Sparta vyhrála 3:1, sportovní výkon byl skvělý. Ne můj!“ hlásil jsem s mírnou opičkou sousedovi ve výtahu. „Navíc jsem si užil chuťově dokonalý požitek gurmánského rázu ztvárněný grilovaným jehněčím na česneku s šalvějovým bramborem,“ přemlaskl jsem. „Sice jsem chvíli váhal, zda by v rámci uceleného sportovního dne nebylo vhodnější do třetího patra vyšlapat po svých, ale nebylo by dvakrát sousedské nechat kamaráda ve výtahu samotného,“ rozesmál jsem se nad svým důvtipem.

„To máš recht!“ potvrdil mi soused.

Na chodbě jsem pro všechny případy naoko zahekal, aby Andulka nepochybovala o mém plném sportovním nasazení. Když mi chvilku nato stavěla na stůl ohřátou večeři, šibalsky jsem na ni mrkl: „Miláčku, schovej mi to, prosím, na večer. Víš přece, že po tvrdém sportu se nesmí nejmíň dvě hodiny jíst.“ Aby taky jo, myslel jsem si, když jsem do sebe našťouchal toho jehněčího rovnou dvě porce.

Andulka se po zbytek večera tvářila spokojeně. Zřejmě z pomyšlení, že má doma uvědomělého sportsmana. A svíčkovou se šesti karlovarskými knedlíky mi ohřála a přinesla až k televizi s ustaraným výrazem: „Jíst přece musíš, Jakube! Zvlášť když sportuješ. Neboj, výsledky budou brzy vidět.“

Byl to jeden z nejkrásnějších týdnů v mém životě. Dopoledne dobře placená práce v přítomnosti pěkné sestry Janičky, odpoledne gulášek, řízky či uzené koleno v hospůdce s naladěným sportovním kanálem na obří plazmové televizi a doma v pozdních hodinách nášup z kuchyně paní doktorové. Prostě slast!

Jednoho dne mi však Andulka položila nečekanou otázku: „Jakube, ještě jsi mi ani nevyprávěl, jaký to v tom fitku je. Na čem cvičíš a tak?“

Chtěl jsem odpovědět slovy pacienta Švihálka: „Normál, přijdu, lehnu na lavici, nasadím kola a dám sto dvacet na bench.“ Jen z úcty k Andulce jsem tento nápad vyhnal z hlavy a začal rádoby barvitě líčit mé oblíbené fitko.

Jakube, no tak, rychle, improvizuj! V duchu jsem se snažil zúročit informace, jež jsem získal sběrem dat od svých pacošů.

„Fitko, přece víš, jaký je fitko, Andulko. Je to tam dost prostorný, prosklený, a hlavně hodně zrcadel,“ začal jsem ze široka, abych získal čas. Je pravdou, že můj slovní projev byl spíše pomalý, ale můj hlas působil spíš vyčerpaně než nejistě. Abych zvýšil důvěryhodnost svého projevu, roztáhl jsem ruce a začal bujaře gestikulovat. Hotový Ital.

„Povídáš bazén,“ přerušila mě Andulka. Do očí se jí vlil výraz blaženosti. „To bych si tam někdy mohla zajít s tebou. Aspoň si zkontroluji, jaký jsi můj malý Sokolík,“ vyprskla pobaveně.

„Nech si ty vtípky!“ sykla na mě Andulka. 