Text © Slavomír Duchovič, 2025

Fotografie © Slavomír Duchovič, Tomáš Bartaloš

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-763-2

ISBN mobi: 978-80-7689-764-9

Na ceste som spoznal svoju silu v slabosti, našiel odvahu v strachu a vďačnosť v každom kroku, ktorý ma priviedol späť domov k tým, ktorých milujem.

Slavomír Duchovič

Túto knihu s láskou venujem mojej mame, otcovi, ktorý už nie je medzi nami, mojim synom Timotejovi a Dominikovi, aj mojej milovanej sestre Magduške.

Ďakujem, že ste vždy stáli pri mne.

Volám sa Slavomír Duchovič. Som obyčajný človek, ktorý v živote spravil mnoho chýb. Neraz som zablúdil v zlých rozhodnutiach, vo vzťahoch, aj sám v sebe. V podobnej situácii som sa rozhodol pre niečo, čo sa zdalo úplne bláznivé – vziať batoh a prejsť celé Slovensko pešo pozdĺž jeho hraníc. Bola to cesta úniku, ale zároveň aj nádeje a nových plánov.

Dnes držíte v rukách knihu. Poviem vám úprimne, nebyť všetkých tých náročných okamihov, nikdy by nevznikla. Myslel som si, že napísať ju bude jednoduché, len ďalšia úloha popri všetkom, čo som prežil. Mýlil som sa. Mať v hlave množstvo myšlienok je ľahké, no usporiadať ich, nájsť správne slová a vytvoriť príbeh, ktorý vtiahne, zasiahne a ešte dlho s vami zostane, je úplne iná výzva. Veľakrát som bol unavený, vyčerpaný, ba až vyľakaný z toho, že to nepôjde. Písanie ma vysiľovalo rovnako ako dlhé kilometre na nohách. Často som pochyboval, či to má vôbec zmysel.

Táto skúsenosť ma naučila trpezlivosti. Rovnako ako cesta, ktorú som prešiel, ma naučila vnímať svet s otvorenejším srdcom a ušami pripravenými počúvať každý príbeh. Teraz sa s vami, čitateľmi, chcem úprimne podeliť o všetko, čo mi táto cesta dala. Možno tiež niečo hľadáte. Možno sa chcete na chvíľu zastaviť alebo cítite, že je čas vyraziť.

V tejto knihe vám chcem ukázať Slovensko tak, ako som ho videl ja – z okraja, z lesov, polí, dedín a kopcov, kde ľudia ešte zdravia a príroda rozpráva. Nájdete tu moje zážitky, pády, smútok aj radosti. Nie je to len kniha. Je to výpoveď o tom, čo dokáže dlhá samota, pohyb, ticho a stretnutia s ľuďmi, ktorí nič nechcú, len byť na chvíľu s vami. Naučil som sa byť pokorný, ísť ďalej aj cez bolesť, spoznávať krajinu nielen očami, ale aj srdcom. Každá etapa bola iná. Niektorá plné krás a radosti, iná surová, tichá, vyčerpávajúca. A práve preto skutočná.

Ak máte chuť spomaliť, objaviť niečo ozajstné a ponoriť sa do vlastných myšlienok, vitajte. Táto kniha je pre vás a verte mi, každý z nás môže nájsť svoju vlastnú cestu.

1. etapa

Bratislava – Komárno

Dĺžka: 130 km

Dni: 4

Priemer: 33 km denne

Celkové prevýšenie:
87 m stúpanie / 117 m klesanie

DUNAJ

Zobudím sa skoro ráno. Takmer vôbec som nespal. Čaká ma trojmesačné odlúčenie. Do neskorej noci som sa telefonicky lúčil so synmi, mamičkou a priateľkou Lenkou. Už teraz mi je za nimi smutno. Nemôžem nad tým premýšľať, dnes sa totiž konečne začína dobrodružstvo. Samozrejme, že som napätý, veď vyrážam na životnú cestu. Zbalil som sa už pred týždňom. Opakované balenie a vybaľovanie vždy, keď som zistil, že mi chýba nejaká drobnosť, ma privádzalo do zúfalstva. Dúfam, že mám všetko potrebné. Zbytočnosti som nechal doma, ako hovorí klasik, menej vecí - viac zábavy. Ak som na niečo zabudol, zistím aj tak až na trase.

Taxíkom som sa odviezol na Bratislavský hrad. Je to miesto, kde moja cesta okolo Slovenska začína i končí. Stojím pri bronzovej soche Svätopluka a sledujem mohutného jazdca na koni. Pôsobí majestátne. Mám pocit, že kôň sa každú chvíľu rozbehne. V hlave mám Svätoplukov odkaz o jednote a sile. Možno je to symbolické a trochu patetické, ale čaká ma výnimočné putovanie. Bude o vytrvalosti, prekonávaní únavy a pochybností. Bude to skúška, či vydržím sám so sebou, keď prídu náročné chvíle, a tie určite nastanú. Predo mnou je veľmi dlhá trasa plná prekážok, sebapoznávania, ale aj dobrodružstva. Som pripravený na všetko. V hlave mi víri mnoho myšlienok. Nadšenie sa spája s neistotou, ale viem, že takto to má byť a zvládnem to.

Prvú etapu začínam na námestí Bratislavského hradu a prechádzam Mikulášskou bránou. Táto jediná zachovaná zo štyroch pôvodných brán mestského opevnenia bola súčasťou obranného systému hradu. Dnes slúži ako jeden z hlavných vstupov na Bratislavský hrad. Ocitám sa v uličkách Bratislavy, ktoré aj v 21. storočí pripomínajú stredovek. Niektoré z nich sú romantické, iné desivé a ďalšie takmer zabudnuté. Predstavujem si, ako to vyzeralo pred sto rokmi, keď sa tu prechádzali páni v oblekoch s paličkou v ruke a dámy v dlhých šatách s obrovskými klobúkmi na hlave. Ich kroky, rovnako ako tie moje, vedú ku Kostolu sv. Mikuláša. Je to ranobaroková stavba postavená na mieste pôvodného gotického kostola pod Bratislavským hradom.

Je celkom rušné ráno. Prejdem po mostíku pre peších ponad Staromestskú ulicu a stojím pri najväčšom, najvýznamnejšom a turistami vyhľadávanom kostole v Bratislave, Katedrále sv. Martina. Jeho história siaha až do 13. storočia, keď sa začala výstavba. Slúžil ako korunovačný chrám Uhorského kráľovstva. Bolo tu korunovaných jedenásť kráľov, vrátane kráľovny Márie Terézie, a osem kráľovských manželiek. V tichu majestátneho dómu sa zahĺbim do seba. Ďakujem, že som tu a že som sa odhodlal vyraziť na tak dlhú púť. Prosím o vieru, ďalšie odhodlanie a silu dokončiť cestu. So silným presvedčením, že prekonám všetky prekážky, ktoré ma na ceste čakajú, pokračujem k Mostu Slovenského národného povstania. Je to mohutný oceľový symbol moderny klenúci sa ponad rieku Dunaj. V čase postavenia bol prvým asymetrickým lanovým mostom na Slovensku a iba druhým na svete. Opriem sa o zábradlie a pozerám sa na rieku. Vidím jej pomalý, no vytrvalý tok a cítim, že by som rovnako pokojne a neúnavne mal postupovať aj ja. Spoznávanie Dunaja si užijem, pretože ma bude sprevádzať počas prvých dní cesty.

Na konci mosta, na vysokom pilieri, je vyhliadková veža s reštauráciou UFO, pôvodne nazývanou Bystrica. Počas socializmu slúžila komunistickým „papalášom“ ako prestížne miesto. Hoci som ešte len na začiatku, taká kávička a koláčik mi neuškodia. Zaplatím vstupné a výťahom sa vyveziem do veže. Reštaurácia v oblakoch je naozaj krásna a honosná. Pred odchodom sa chcem ešte rýchlo rozlúčiť s Bratislavou. Vybehnem krátkym schodiskom na vyhliadkovú plošinu, odkiaľ sa naskytá najkrajší panoramatický výhľad na celé mesto. Pokochám sa a rýchlo sa ponáhľam späť na trasu.

Predo mnou je Sad Janka Kráľa, ktorý patrí medzi najstaršie verejné parky v Európe. Trošku sa v ňom schladím pod korunami stromov. Sad dýcha pokojom. Síce je určený na odpočinok, dnes sa tu nemôžem dlho zdržiavať. Prejdem okolo divadla Aréna a neďalekej Petržalskej vodnej veže z 19. storočia, ktorá kedysi zásobovala divadlo vodou. V tom čase Bratislava ešte nemala vybudovaný mestský vodovod. Pokračujem popri Dunaji a smerujem do prírodnej rezervácie Starý háj. Husté lužné lesy tu poskytujú útočisko mnohým druhom vtákov a zvierat. Slnko páli neúprosne a vysiľuje ma, pred jeho silou niet úniku. Snažím sa zrýchliť krok, no nedarí sa mi to. Záchranu hľadám v malom bufete, kde sa môžem osviežiť a oddýchnuť si. Lejem do seba Kofolu, akoby som nepil dva dni. Vypotil som zo seba všetky tekutiny. Po chvíli oddychu pokračujem. Našťastie po niekoľkých kilometroch prichádzam k Rusoveckému jazeru. Konečne schádzam z rozpálenej hrádze a po kľukatom chodníku prichádzam do Rusoviec. Zastavím sa na chvíľu pri antickej Gerulate, rímskej vojenskej pevnosti, chrániacej hranice Rímskej ríše. Archeológovia našli múry, zvyšky hradieb a artefakty, ktoré svedčia o bohatej histórii miesta.

Konečne som pri Rusoveckom kaštieli, vyznačujúcom sa anglickým gotickým štýlom, postavenom v roku 1843. Kedysi slúžil ako sídlo šľachty. Bohužiaľ, je stále v rekonštrukcii, takže prehliadka nie je možná. Snáď nabudúce. Na konci dediny musím opatrne prejsť na druhú stranu cesty. Premávka je hustá, keďže cesta vedie na hraničný prechod do maďarskej Rajky. Rýchlo odbočím na poľnú cestu k prvému dôležitému bodu na mojej púti, trojmedziu Slovenska, Rakúska a Maďarska. Slnko páli ako žeravá guľa a ja sa nemám kam schovať. Navôkol sú rozľahlé polia. Na chvíľu si oddýchnem pri trojcípom stole, ktorý znázorňuje spojenie a súdržnosť troch susediacich národov. To teplo sa nedá vydržať. Je snáď sto stupňov. V mysli si opakujem pár maďarských fráz. Odteraz budem kráčať po maďarskej hranici a zdraviť každého okoloidúceho už nie „Dobrý deň prajem!“, ale „Jó napot kívánok!“.

Cesta pokračuje cez pole do Čunova. V tomto úmornom teple by mi bez šiltovky asi aj vybuchla hlava. Na konci dediny je veľký altánok. Super! Aspoň kúsok tieňa. Po krátkom oddychu, mierne schladený, pokračujem po Čunovskej hati k múzeu moderného umenia Danubiana. Vraj má pripomínať tvar rímskej galéry uviaznutej na riečnej plytčine. Úmysel sa im podaril, celá budova je vizuálne súčasťou rieky. Konajú sa tu výstavy popredných medzinárodných umelcov. Blíži sa večer a ja som unavený na smrť. Rozložím si bivak v kempingu pod hrádzou. Je to najvhodnejšie miesto, kde sa môžem pokojne vyspať a oddýchnuť si. Zajtra ma čaká ďalší horúci deň.

Zobúdzam sa do sparného dňa a vykročím smerom na Gabčíkovo. Nikam sa neponáhľam. Dnes ma čaká splav mŕtvych ramien Dunaja na kanoe so Zolom, majiteľom agentúry VodnéTúry.sk. Vchádzam do dedinky Vojka. Kúsok za dedinou ma už pri brehu čaká Zolo a jeho červená loďka. Nasadneme a ticho veslujeme dunajským pralesom, ktorý z plavidla vyzerá ako nepreniknuteľná džungľa plná života a spletitých vodných ciest. Tu slová nemajú význam, je to neuveriteľný zážitok. Zolo mi ukazuje bohatstvo flóry a fauny chráneného územia. Dunajské luhy sú známe množstvom vzácnych zvierat a vodných živočíchov. Toto územie si naozaj zaslúži ochranu, aby sa aj ďalšie generácie mohli plaviť cez jeho unikátne prostredie rovnako ako ja. Po hodinke malej exkurzie sa so Zolom lúčim. Bol to úžasný zážitok.

Pokračujem po trávnatej hrádzi okolo Bodíkov k vodnému dielu Gabčíkovo, najväčšej vodnej elektrárni na Slovensku. Práve prichádza loď do jednej z plavebných komôr. Je fascinujúce sledovať, ako môže obrovský kolos klesnúť o niekoľko poschodí. Vďaka tomuto unikátnemu technickému dielu môže loď pokračovať v plavbe Dunajom. Za vodným dielom sa povrch hrádze mení na trávnatý. Je mäkší a kráča sa mi oveľa ľahšie, ale to teplo. Katastrofa! Našťastie sa môžem schladiť v tieni stromov pod hrádzou. Plynule som prešiel do Medveďova, dediny známej parnou kompou, ktorá kedysi spájala slovenský a maďarský breh Dunaja. Kúsok za dedinou je Opatovské jazierko, kde prenocujem. Dnes som už veľmi unavený a nevládzem pokračovať. Pri jazierku si pod stromom rozložím tarp. Som v ochrannom pásme, preto musím dodržiavať zásady „Leave no trace“. Verím, že to, ako sa k prírode správame, sa nám vráti. Nechutí mi ani jesť, toto teplo ma zabíja. Hoci som hladný, zaspávam takmer okamžite.

Ďalšie ráno sa cítim ako zbitý pes. Rýchle raňajky, všetko pobalené a ešte posledný pohľad späť, aby som si bol istý, že som na nič nezabudol. Môžem pokračovať ďalej. Zostala po mne len zľahnutá tráva. Tak to má byť! Po ceste je prírodná rezervácia Číčovské mŕtve rameno, jedno z posledných zachovaných dunajských ramien. Hladina vody je pokojná a staré vŕby sa nakláňajú nad jej povrch, akoby sa v nej chceli zrkadliť. Je tu ticho, len občas počujem spev vtákov. Mojim dnešným cieľom je Komárno. Slnko neúprosne páli a ja nevládzem, nohy mám ako v ohni. Začínajú sa mi tvoriť otlaky. Schádzam dolu z hrádze, aby som unikol slnku a skontroloval stav mojich nôh. Najskôr sa však idem ochladiť do Dunaja. Zhodím zo seba všetky veci a vrhám sa nahý do chladnej vody. Bože, to je úľava. Ponorím si hlavu a nechám sa unášať slabým prúdom Dunaja. Nechal by som sa takto niesť riekou až do Komárna. Dosť bolo rozkoše, musím ísť na breh. Rozbaľujem lekárničku a aspoň provizórne si ošetrím nohy. Väčšiu údržbu musím nechať na neskôr, keď dorazím do cieľa. Po ceste ešte párkrát zbehnem k rieke, aby som si na chvíľu oddýchol a schladil sa v tieni stromov. Vo Veľkom Léli sa zastavím v krčme. Vychladené pivo je priam darom z nebies. Oddýchnutý pokračujem po hrádzi. V diaľke už vidím Monoštrón, most spájajúci slovenské Komárno a maďarský Komárom. Vyzerá moderne, no zároveň akoby sem patril odjakživa. Je to zaujímavé architektonické dielo a znamenie, že sa blíži koniec etapy. Asfaltová cesta vedie popri prístave, kde sídlila jedna z najväčších lodeníc na Dunaji. Dnes z nej zostalo len torzo. Hoci vyrobia zopár lodí, je to len zlomok z niekdajšej produkcie. Na konci ulice si urobím prestávku v hoteli Peklo. Sedím v tieni na terase a vychutnávam si kávičku. Veľká pohoda. Už takmer zaspávam v kresle, keď ma osloví pán sediaci pri vedľajšom stolíku. Predstavuje sa ako majiteľ hotela. Veľký elegán, má svoj štýl, prebehne mi hlavou, keď ho zaregistrujem. Aj on oddychuje po ťažkom dni. Labužnícky si poťahuje z cigarety, pričom sa ma s pokojom Angličana pýta, odkiaľ a kam idem. „Idem z Bratislavy do Bratislavy,“ vysvetlím mu krátko a úsečne. Nechápavo krúti hlavou. Vytiahnem telefón, ukážem mu fotky z predošlých dní a rozprávam zážitky. Chvíľu trvalo, kým to pochopil. V dobrom mi závidí, že môžem byť každý deň na inom mieste, prechádzať neznámou krajinou a zažívať neobyčajné dobrodružstvo. Dojedol som koláčik, ktorý mi „šéfko“ doniesol zadarmo. Rozlúčim sa s ním a cez most vstúpim do centra Komárna. Toto bývalé pevnostné mesto má zaujímavú históriu. Zastavím sa na Nádvorí Európy. Viac ako štyridsať budov stojí na námestí a reprezentuje architektúru a stavebné štýly typické pre väčšinu európskych krajín. Prejdem okolo fontány v strede nádvoria a obdivujem sochy patrónov Európy. Medzi sochami patrónov sú Mária Terézia, Matej Korvín a ďalší velikáni minulosti. Hrdo stoja na stĺpoch a vytvárajú úžasnú atmosféru tohto miesta.

Odtiaľto je to len kúsok k pevnosti Komárno, jednej z najväčších protitureckých pevnostných sústav v strednej Európe. Spolu s večne usmiatou sprievodkyňou Angelou vstupujeme cez veľkú Leopoldovu bránu do starej pevnosti. Dozvedám sa, že bola svedkom mnohých historických udalostí a patrí k najvýznamnejším pamiatkam na Slovensku. Vďaka fantastickému výkladu o dejinách tejto pamiatky je prehliadka veľmi zaujímavá. Pokračujeme po obrannom vale, ktorý odolal tureckým nájazdom a obzeráme si budovy, kde sa skrývali páni z Viedenského cisárskeho dvora. V časoch Napoleona tu hľadali útočisko pred jeho výbojnými výpravami. Vidím aj zdevastované budovy po ruskej armáde, ktorá sa v pevnosti na pár desiatok rokov usadila. Pociťujem hnev a presvedčenie, že táto časť našich dejín sa už nesmie opakovať. Poďakujem Angele za skvelý výklad a posuniem sa ďalej cez mesto k sútoku Váhu a Dunaja, kde je koniec prvej etapy. Som tu. Zastavím sa a zhlboka sa nadýchnem.

Prvých sto kilometrov po nekonečnej hrádzi je za mnou a mám z toho dobrý pocit. Zvykám si na cestu. Teploty boli extrémne, asfalt na hrádzi sa miestami takmer roztápal, ale nič ma už neodradí pokračovať. Dunaj, môj spoločník, tečie pokojne a vytrvalo, presne ako chcem ísť ďalej aj ja. Teším sa z každého nového dňa a z každého prejdeného kilometra. Je to výzva a ja som pripravený zdolať všetko, čo ma ešte čaká.

Zaujímavosti na trase:

Bratislavský hrad, dominanta hlavného mesta, sa týči nad Dunajom. Jeho história siaha až do 9. storočia. V minulosti slúžil ako kráľovské sídlo a strategická pevnosť. Dnes v ňom sídli Historické múzeum Slovenského národného múzea, ktoré návštevníkom približuje bohatú históriu Slovenska. Z hradných nádvorí a terás sa naskytá prekrásny panoramatický výhľad na Bratislavu, Dunaj a okolité krajiny.

Socha Svätopluka, monumentálna jazdecká socha kniežaťa Svätopluka I., stojí na čestnom nádvorí Bratislavského hradu. Pripomína významnú historickú osobnosť tohto územia a symbolizuje moc a slávu Veľkej Moravy, ktorej knieža Svätopluk panoval. Na korune sochy sa nachádzajú štyri reliéfy, odkazujúce na štyri hradiská považované za centrá Veľkej Moravy – Nitru, Devín, Staré Město a pravdepodobne Bratislavu.

Kostol sv. Mikuláša v Bratislave je krásna baroková stavba s charakteristickou cibuľovitou vežou, ktorá dominuje Židovskej ulici. Pôvodne slúžil ako farský kostol pre podhradie, neskôr bol súčasťou židovského geta. Dnes patrí medzi obľúbené zastávky turistov obdivujúcich bratislavskú architektúru.

Dóm sv. Martina je najväčší a najvýznamnejší kostol v Bratislave s bohatou históriou. Tento pôvodne gotický chrám bol v rokoch 1563 až 1830 korunovačným kostolom uhorských kráľov a kráľovien. Na jeho 85 metrov vysokej veži sa nachádza pozlátená kópia uhorskej kráľovskej koruny. Interiér ukrýva vzácnu barokovú Kaplnku svätého Jána Almužníka a v podzemí sú pochované významné osobnosti. Dóm svätého Martina je národnou kultúrnou pamiatkou a jedným z najvyhľadávanejších turistických cieľov.

Most SNP je ikonická bratislavská stavba s jedným pylónom a reštauráciou UFO na jeho vrchole. Tento zavesený oceľový most spája Staré Mesto s Petržalkou a ponúka panoramatické výhľady na mesto aj Dunaj. Postavili ho v rokoch 1967 až 1972 a dodnes je jednou z najvýraznejších dominánt Bratislavy.

Sad Janka Kráľa je najstarší verejný park v strednej Európe, založený už v rokoch 1774–1776. Rozprestiera sa na ploche 42 hektárov v bratislavskej Petržalke medzi Starým a Novým mostom. Typické sú preň rozsiahle trávnaté plochy, staré stromy a pokojná atmosféra ideálna na relax. V jeho srdci nájdete sochu Janka Kráľa a unikátny záhradný altánok, bývalú vežu františkánskeho kostola.

Petržalská vodná veža je výrazná technická pamiatka v blízkosti Starého mosta. Táto tehlová veža v neogotickom štýle slúžila na zásobovanie Petržalky pitnou vodou od konca 19. storočia do 70. rokov 20. storočia. Dnes je zrekonštruovaná a slúži ako priestor pre kultúrne podujatia a výstavy s pekným výhľadom na mesto.

Prírodná rezervácia Starý háj je chránené územie na petržalskom brehu Dunaja. Lužný les s charakteristickou faunou a flórou predstavuje významný biotop v inak urbanizovanom prostredí. Návštevníci tu môžu spoznávať vzácne druhy rastlín a živočíchov a prejsť sa po náučných chodníkoch.

Antická Gerulata, rímska vojenská stanica a civilná osada, ležala na území dnešných Rusoviec v Bratislave. Bola súčasťou Limes Romanus, pohraničného opevnenia Rímskej ríše pri Dunaji. Archeologické nálezy potvrdzujú existenciu rozsiahleho vojenského tábora, kúpeľov a obydlí z 1. až 4. storočia nášho letopočtu. Gerulata zohrávala dôležitú úlohu v obrane rímskej provincie Panónia a v obchode pozdĺž rieky. Dnes je časť lokality sprístupnená verejnosti ako archeologické nálezisko s múzeom približujúcim život v rímskej osade.

Rusovecký kaštieľ, pôvodne baroková stavba, prešiel viacerými prestavbami a získal klasicistický, neskôr anglický neogotický vzhľad. Nachádza sa v bratislavskej mestskej časti Rusovce a obklopuje ho rozsiahly anglický park. Patril viacerým šľachtickým rodom a dnes slúži na reprezentačné účely a kultúrne podujatia.

Trojmedzie Slovenska, Rakúska a Maďarska

Vodné dielo Gabčíkovo je rozsiahly systém priehrad a kanálov na Dunaji určený na ochranu pred povodňami, výrobu elektrickej energie a zabezpečenie plavby. Súčasťou diela je aj umelý ostrov, ktorý vznikol počas výstavby a dnes slúži ako chránené územie pre vodné vtáctvo. Priehrada dokáže vodu prečerpať do prívodného kanála aj opačným smerom, čo je unikátne riešenie. Ročne vyrobí približne 8 % celkovej spotreby elektrickej energie na Slovensku.

Danubiana Meulensteen Art Museum je moderné múzeum umenia situované na polostrove na Dunaji neďaleko Bratislavy. Jeho jedinečná poloha a architektonický dizajn vytvárajú pôsobivý kontrast s okolitou prírodou. Múzeum sa zameriava na prezentáciu moderného a súčasného umenia slovenských i zahraničných umelcov a ponúka nevšedný kultúrny zážitok.

Most Monoštór, známy aj ako Železničný most Komárno, spája brehy Dunaja medzi Komárnom na Slovensku a Komáromom v Maďarsku. Tento dvojkoľajný železničný most bol pôvodne postavený v roku 1892 a počas druhej svetovej vojny bol zničený. Jeho názov, odkazujúci na kláštor v Komárne, pochádza z maďarčiny.

Pevnosť Komárno je rozsiahly systém opevnení na sútoku Dunaja a Váhu, patriaci k najväčším pevnostným komplexom v strednej Európe. Strategická poloha zohrávala významnú úlohu v obrane Uhorska pred Osmanskou ríšou. Výstavba prebiehala v niekoľkých etapách od 16. do 19. storočia, pričom každá časť reprezentuje rôzne architektonické štýly. Súčasťou pevnosti sú Stará pevnosť, Nová pevnosť, Palatínska línia a predmostia na oboch brehoch riek. Nikdy nebola dobytá, čo svedčí o jej silných obranných schopnostiach. Časť pevnosti je sprístupnená verejnosti a okrem prehliadok ponúka aj priestory pre rôzne kultúrne a spoločenské podujatia. Je zaradená medzi národné kultúrne pamiatky Slovenskej republiky.

2. etapa

Komárno – Šahy

Dĺžka: 127 km

Dni: 5

Priemer: 26 km denne

Celkové prevýšenie:
366 m stúpanie / 345 m klesanie

PEKLO ROVINY

Túto noc musím spať v posteli. Túžba po sprche a mäkkom matraci je obrovská. Idem vymeniť peklo horúčav na hrádzi za vychladenú izbu so sprchou. Zo sútoku sa preto vraciam do hotela Peklo. Aké symbolické, napadne mi. Peklo za Peklo. V duchu sa na tom skvele zabávam. Po ceste som sa na chvíľu zastavil u Moniky, mojej spolužiačky zo strednej. V centre mesta má s manželom Petrom malú pizzeriu. Možno sa aj najem zadarmo, prebleskla mi hlavou ďalšia geniálna myšlienka. Sotva sme sa zvítali, hneď som jej to aj povedal. „Jasné, že áno,“ zasmiala sa. Cítim sa tu ako doma. Unavené nohy si vyložím na stoličku. V prstoch držím cigaretu a s pokojom si vychutnávam zaslúžený oddych po dlhom dni. Hlavou mi ešte stále víria dojmy z Komárna. Páči sa mi toto mesto. Je také ospalé a pokojné. Možno je to horúčavami, ktoré už pár týždňov trvajú.

Lámanou angličtinou sa prihovorím dvom chalanom sediacich pri vedľajšom stole. Na trávniku reštaurácie majú odstavené poriadne nabalené bicykle. Angličtina mi veľmi nejde, preto musím pri rozhovore používať prekladač v mobile, ktorý mi horí v rukách. Opisujú mi, akí sú z Komárna nadšení. Aj oni si dnes boli pozrieť pevnosť. Hovoria, že prespia pri Váhu a zajtra pokračujú do Štúrova. Vysvetľujem im, že mám namierené rovnakým smerom. Na rozdiel od nich idem po svojich, takže mi to potrvá o čosi dlhšie. Ich nechápavé pohľady už ani nepotrebujú prekladač a len sa usmejeme.

Prišli ma pozrieť priatelia. Teším sa ako malý chlapec, že si na mňa Katka, Peťo a Szilárd našli čas. Prisadli si k nám aj Monika s manželom. Tlačím do seba druhú pizzu a zapíjam ju ani neviem koľkou limonádou, akoby to bolo moje posledné jedlo. Debatujeme o všetkom možnom: o živote, politike, meste, spomíname na staré časy. Atmosféra je uvoľnená a čas plynie bez toho, aby som si to všimol. Už je tma a ja cítim, že ma premáha únava. Tie dve pizze ma úplne odrovnali. Zvyšky energie, ktoré mi po dnešku zostali, miznú v procese trávenia. Musím ísť spať. Rozlúčim sa s priateľmi a s cigaretou v ruke sa vrátim do hotela. Sprcha je vykúpením. Zmyť zo seba prach a únavu posledných štyroch dní je nesmierna úľava. Keď konečne padnem do postele, som úplne zmordovaný. Zajtra ma čaká druhá etapa Via Slovakia.

Spal som ako zabitý. Na raňajkách hádžem do seba jedno cez druhé. Sám sa divím, ako sa to do mňa vojde po včerajšej dvojitej večeri. Ešte jedna šálka kávy a môžem vyraziť. Cítim sa skvele! Ani trochu neľutujem, že som sa zo sútoku Váhu a Dunaja vrátil do mesta. V mysli si premietam, čo všetko ma ešte čaká, a veru nebude to jednoduché. Jedna myšlienka strieda druhú a až  pri rieke si uvedomím, že som bol celú cestu ponorený do svojho sveta. Slnko naberá na sile a ja viem, že dnešok bude opäť horúci. Dám si krátku pauzu v Čárde na Váhu a objednám si Kofolu. Pristaví sa pri mne pani majiteľka, ktorá ma zvedavo sleduje .

„A kde máte bicykel?“ pýta sa s úsmevom. Na cyklistov je zvyknutá, ale turista ju očividne prekvapil. Vysvetľujem, že idem pešo okolo Slovenska a som na ceste už piaty deň. Ďalší človek, ktorý nechápavo krúti hlavou, no vzápätí sa s uznaním usmeje.

„Dáte si rybu?“ ponúkne ma pohotovo. Som tak prejedený, že musím odmietnuť. Márne. Mizne v kuchyni a o malú chvíľu sa vracia s porciou hejka, mojou obľúbenou rybou, zabalenou v alobale a čerstvým chlebom.

„Nech nezomriete od hladu na tej vašej ceste,“ usmeje sa a podáva mi balíček. Zostávam v nemom úžase. Poďakujem sa, zabalím jedlo do batohu a pýtam si účet.

„Nie, to je v poriadku, to je na účet podniku,“ mávne rukou. Zostal som ako obarený, jej štedrosť ma dojala. Znovu poďakujem a na rozlúčku dostanem pusu na líce.

Pokračujem po riečnej cyklotrase EuroVelo 6. O pár kilometrov ďalej, neďaleko dedinky Iža, prídem k prvému zaujímavému miestu. Je to rímsky tábor Kelemantia, súčasť obranného systému Limes Romanus. Tábor slúžil na kontrolu dunajského toku. Nedokážem si predstaviť, ako sa vtedy žilo, a už vôbec nie, aké to bolo byť rímskym vojakom. Som vďačný, že žijem v súčasnosti. Aj keď, priznajme si, ani dnes to nie je veľká výhra.

Na nekonečnej hrádzi sa začínam nudiť, a tak si nasadím slúchadlá a pustím si nahlas drum & bass. Zrýchlim a vzápätí sa ocitám pri ďalšom dôležitom geografickom bode na trase. Na širokej pláži pri Patinciach je označený najjužnejší bod Slovenska, hoci ten leží priamo v rieke. Mám šťastie, že hladina Dunaja je nízka, takže som k nemu veľmi blízko. Pred Žitavou hrádza končí a napája sa na hlavnú cestu. Už sa blíži večer a mňa premáha únava. Predo mnou je dedina Radvaň nad Dunajom. Za rezeň so zemiakmi by som vraždil! Musím nájsť reštauráciu. Sadnem si do klimatizáciou vychladenej reštaurácie. Terasa neprichádza do úvahy, vonku je stále neznesiteľná horúčava. Zjem vysnívané jedlo a presuniem sa na koniec dediny, kde musím nájsť miesto na prespanie. Tarp nakoniec rozložím kúsok za dedinou na okraji dunajskej pláže, v lesíku pod stromami. Sedím v tme a v tichu na brehu pozerám na odraz mesiaca vo vode. V hlave mi víria myšlienky. Má toto všetko význam? Zvládnem to? Pochybnosti sú to posledné, čo hneď na začiatku potrebujem. Nie. Dám to! S týmto presvedčením konečne zaspím.

Budí ma škrekot vtákov a hučanie motorov veľkej nákladnej lode, ktorá bojuje s tokom Dunaja. Ešte stále som si nezvykol na skoré rána a neustále balenie vecí. V Kravanoch nad Dunajom je veľmi pekná rozhľadňa, z ktorej je úchvatný výhľad na majestátny tok rieky. Rozprestiera sa odtiaľ krásna panoráma rieky kľukatiacej sa krajinou a malých dediniek na maďarskej strane. Za dedinou Obid sa trasa stáča na poľné cesty. Po dvoch dňoch putovania som konečne dorazil do Štúrova, kde si chcem oddýchnuť. Nikam sa neponáhľam, pretože si chcem výlet poriadne užiť. Ubytujem sa v penzióne Las Palmas Rooms. Znie to tak španielsky, skoro ako na dovolenke na Kanárskych ostrovoch. Za terasou je vchod na kúpalisko Vadaš. Neváham ani minútu a hádžem sa do bazéna. Božská úľava pre moje telo! Sledujem v bazéne deti nekontrolovane skákajúce do vody a dospelých, ktorí na ne kričia. Hotový dovolenkový raj! Užívam si to rovnako ako oni. Vo vode som celkom vyhladol, takže idem ešte niečo zjesť a rýchlo spať, zajtra sa chcem poprechádzať po okolí.

Na dnešok sa veľmi teším. Rýchlo vybehnem z izby, ktorú som zanechal v stave, akoby v nej vybuchla bomba, rovno do ulíc Štúrova. Moje prvé kroky vedú k Mostu Márie Valérie nad Dunajom. Tento hraničný most bol počas druhej svetovej vojny zničený a po rekonštrukcii znovuotvorený až v roku 2001. Presne v strede naozaj unikátneho architektonického diela je hranica. Ďakujem Bohu za Schengen, pretože nemusím riešiť kontrolu dokladov colníkmi. Môžem sa voľne pohybovať a dostať sa bez problémov do Ostrihomu v Maďarsku, ktorý leží pri slovenských hraniciach a má najväčší kostol v krajine. Ľudovo ho voláme „ostrihomská bazilika“, ale jeho oficiálny názov je Katedrála Panny Márie a sv. Vojtecha. Hoci som ju už v minulosti navštívil, vraciam sa k nej aj teraz. Je obrovská a cítim sa v jej blízkosti ako mravec. Po zakúpení lístka obdivujem vnútro katedrály. Som fascinovaný jej vyzdobenými klenbovými stropmi. Skloním hlavu a pokorne ďakujem za zdravie, počasie aj silu a vôľu, ktorou ma Boh obdaril. Úpenlivo prosím o ochranu na ceste. Ešte sa z nádvoria pokochám pohľadom na Dunaj a po malom schodisku sa vrátim do mestečka. Čo to vidím, stánok so zmrzlinou? Boží zázrak v tomto teple! „Jó napot kíváňok. I like please van ice cream, please, chocolate and vanilla. Danke,“ splietam všetko, čo mi v rýchlosti napadne rovno v troch jazykoch. Slečna pochopila, a s úsmevom mi podá veľkú zmrzlinu. Odhodlane ťukám prstom na sklenenú vitrínu so zákuskami a žiadam o veterník. Kto nevie reč, musí sa nejako vynájsť. Z terasy pozorujem ľudí, ktorí sú tu určite tiež na dovolenke. Pohybujú sa pomaly, chodia od stánku k stánku a vyberajú si z magnetiek, vlajočiek a iných lákadiel pre turistov. Nestáva sa mi často, že sa v strede týždňa túlam po neznámom meste. Je to úžasný pocit! Menej známou bazilikou v Ostrihome je Kostol sv. Anny, všeobecne známy ako Okrúhly kostol. Aj keď sa veľkosťou nemôže porovnať s tou na kopci, na mňa pôsobí majestátne. Mám smolu. Dvere sú, žiaľ, zamknuté. Pokorne sa skloním pri kríži. Znovu ďakujem, že som tu a v duchu prosím o ochranu na mojej ceste. Odpoveďou mi je hlad. Za jedlom sa vrátim na slovenskú stranu. Dnešnými víťazmi sú halászlé zo sumca aj pečený hejk. Všetko chutí famózne, presne ako som očakával. Dnešný krásny deň sa pomaličky chýli ku koncu. V hlave si ešte premietam zážitky a zaspávam s očakávaním, aký bude ďalší deň.

Pred odchodom z penziónu sa smutne rozlúčim s mäkkou posteľou. Na prespávanie nadivoko, ktoré ma čaká nasledujúce dni, sa teším. Pokračujem po trase Via Slovakia v ústrety ďalším dobrodružstvám. „Jó napot, berú?“ pýtam sa zvedavo rybára na malom kanáli pri sútoku Dunaja s Hronom. „Jó napot,“ odpovedá, „ale vôbec nič som nechytil. Je teplo. Asi sú schované v hlavnom toku.“ Ukazuje mi s pokriveným úsmevom prázdnu sieťku. Prajem mu pekný deň a úspešnú rybačku. Po vyšliapanom chodníku sa pod korunami stromov presuniem k sútoku. Jedinečnú scenériu miesta dotvára stará zelená rybárska loďka, ktorú kotví k brehu hrubá reťaz. Celé okolie je chránené a patrí k významným vtáčím lokalitám. Znova si uvedomím, aká je príroda silná a neúprosná. Bezmyšlienkovite hľadím na valiace sa masy vody. Zo zamyslenia ma vyruší ďalší rybár, ktorý prišiel chytiť rybu do hlavného toku. Asi dostal radu od kolegu. Prešmyknem sa popod železničný most smerom do Kamenice nad Hronom. Keď vidím toľko vody, okamžite pociťujem smäd. Záchranu nájdem v najbližšej krčme a potom kráčam cez vinice na Burdu v Kováčovských vrchoch. Je to prvé stúpanie po dňoch úmorného pochodu po hrádzi. Vynaložená námaha sa vyplatila. Na vrchole je úžasný výhľad na Dunaj, Štúrovo a Ostrihom. Strecha baziliky sa ligoce v slnečných lúčoch. Prvýkrát ma premáha nechuť pokračovať. Prvý kopec a ja som odpálený. To nie je dobré. So zaťatými zubami schádzam lesom z hrebeňa. Znovu začínam byť hladný. Mám síce v batohu dostatok dehydrovaného jedla, ale spotrebujem ho neskôr. Nepokazí sa, preto slúži ako železná rezerva. Opäť si objednám rybu, v tomto regióne sa to patrí. Po dobrom jedle ešte kopnem do seba kávu, ktorá ma však vôbec neprebrala. Spal by som, dnes to nie som ja. Pomalým krokom po prašnej poľnej ceste kráčam k sútoku Dunaja s Ipľom. Nie je tu ani nohy. Už sa stmieva a ja si rozložím tarp pod obrovským stromom. Prekvapuje ma, že je pri rieke tak málo komárov. Zato tu nechýba obrovská kolónia rôznych druhov vtáctva, ktoré si vyspevuje a prekrikuje sa. To sa bude spať! Repelent na komáre je zbytočný, preto ho nepoužívam, a na vtáčí spev aj tak žiadny prípravok neexistuje. Ticho sedím na brehu, vychutnávam si cigaretu a len tak pozerám na gigantický Dunaj. Ipeľ je len nitka pripájajúca sa do tohto kolosu. Je už tma a vychutnávam si TEN moment. Približuje sa veľká výletná loď osvetlená ako vianočný stromček, hrá hlasná hudba a vnímam, ako sa ľudia na palube bavia a tancujú. Loď sa stráca v diaľke niekde pri Štúrove. Vtáky záhadne stíchli. Ticho! Úžasné ticho! Vleziem do spacáka a snažím sa zaspať. Nieeee. To snáď nie je pravda! Nad hlavou sa mi rozškriekal premotivovaný vták. Nevadí, určite o chvíľu prestane. Aj on musí spať. Ale kde! Pridal sa aj ďalší. Neviem, či sa hádajú, alebo debatujú, kde budú zajtra lietať, ale je to na nevydržanie. Zajtra ma čaká dlhý a náročný deň, potrebujem sa vyspať! Nervózne si zapálim cigaretu a vreštím na nich ako zmyslov zbavený, aby už boli konečne ticho. Zaspávam až nad ránom, od vyčerpania.  

„Dnes sa musím dostať do Šiah, kde mám v hoteli objednané ubytovanie. Zajtra sa ku mne pripojí moja priateľka a kamaráti.“

Skúmavo na mňa pozrie „A kde máš bicykel?“ pýta sa zvedavo.

„Nemám, idem pešo!“

Nechápavo krúti hlavou. „Ty si nejaký extrémista. Ja by som nešiel pešo ani na koniec dediny, ale každý sme iný,“ vraví a pre zmenu mi čapuje pivo.

„Keď si to chceš trošku skrátiť, prejdi cez futbalové ihrisko. Potom prelez cez plot a choď krížom cez pole, až sa dostaneš na hlavnú cestu, ktorá ťa privedie do Šiah. Pole je čerstvo pokosené, ešte včera tam bol jačmeň,“ dáva mi rady krčmár.