Copyright © Tereza Kubalová, 2026

Cover design © Miroslav Ferdinand

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, Praha 2026.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka: Mgr. Erika Hanáčková

Jazyková korektura: Šárka Marčanová

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, zaměstnání, organizace, místa a události, které výslovně nespadají do veřejné domény, jsou buď výsledkem autorčiny fantazie, nebo byly použity fiktivně. Jakákoli podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou, nebo jinými prostředky, bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7546-703-4

Všem, co se někdy něčeho báli.

Jsme v tom spolu.

Berme to s humorem.

Prolog

„Chtěla jsi upřímnost? Fajn, už toho čůráka pusť konečně k vodě. Jestli posílá holkám fotky svýho nádobíčka a píše si s nima zvrhlý zprávy, zaručeně toho bude mít na svědomí mnohem víc. Radím ti, utíkej!“ Poslední větu už jsem prakticky křičela. Už ve chvíli, kdy ta slova opustila moji pusu, mi bylo jasné, že to nebyl můj nejhvězdnější moment.

Bylo to ještě o tolik horší, že jsem byla v živém vysílání. Lidé za sklem vysílací místnosti mě slyšeli a zarazili se na místě jako sochy. Mrštila jsem mobilem přes celou místnost a sledovala, jak narazil do zdi. Můžeš si to myslet, ale nikdy to neříkej nahlas, říkala mi vždycky Marie, když se tu objevil podobný příklad. Zadané páry měla na starosti ona, protože už osm let žila ve spokojeném vztahu a dokázala se ovládat mnohem lépe než já. Jenže Marie už tu nebyla. Odešla na podělanou mateřskou dovolenou a mně těsně před tím, než jsem zahájila živé vysílání, přistála v mobilu nevkusná fotka mužského přirození.

Tak zaprvé, vůbec jsem o něco takového nežádala. Navíc když už to musel posílat, mohl si dát záležet a pohrát si s úhlem foťáku, nasvícením a třeba si i sundat ponožky. Hraní si na nedostupnou královnu očividně mělo svá rizika. Týden jsem si psala s chlapem, co měl na profilové fotce zlatého retrívra a skoro už mě nalomil k tomu, že s ním zajdu na skleničku.

Moje randící historie byla plná podobných pošuků. A ať jsem se snažila sebevíc, přitahovala jsem je jako magnet. Což se celkem hodilo, když nám volala nějaká nešťastná duše, kterou jsem mohla uklidnit ještě horším příběhem. Měla jsem jedinou slabinu. Podvádějící slizáky. Dost možná by jí Marie řekla něco podobného, ale s větším jemnocitem.

V pozadí hrála další píseň ze seznamu a já zírala do počítače přede mnou. Kdyby se mě někdo zeptal, řekla bych jim, že to nedávám. Pořad Marie a Cassie poslouchají, radí a nesoudí trval už tři roky a já to milovala.

Rozebírat vztahy s Marií bylo jako hrát tenisový zápas. Míček lítal zběsile z jedné strany na druhou a já na konci vždycky cítila, jak mi tělem pulzuje nadšení. Vyhovovalo mi schovávat se za anonymitou rádia a s Marií jsme si neuvěřitelně sedly. Občas jsem skoro dokázala odhadnout, co řekne, a jí stačil jediný pohled, aby věděla, že mi má přenechat slovo. Byly jsme perfektní spolumoderátorky.

Jenže od chvíle, co odešla, jsem tu hru hrála proti zdi a nestíhala korigovat rány míčku. Kdyby to byl turnaj, už bych sotva dokázala zvednout raketu a vrátit úder. Hádám, že dnešek byl tím dnem, kdy mě míček trefil přímo mezi oči a já se skácela k zemi. Doslova. Fyzicky i kariérně. Do deseti minut totiž bušil na sklo ve vysílací místnosti Oliver, můj plešatící šéf s menším pivním břichem, který se většinu času přátelsky usmíval. Dneska ne. Tohle nebude den, kdy mě uznale poplácá po rameni. Viděla jsem, jak mu na čele vyskakují kapky potu a jak si jednou rukou divoce mává pod krkem, aby mi dal najevo, že to mám ukončit.

O chvíli později už jsem zapadla hluboko do křesla v jeho kanceláři a snažila se přijít s plánem. Mohla bych si vymyslet jiný program v rádiu. Něco, co by mě většinu času tak zatraceně nevytáčelo. Už několikrát jsem odmítla, aby ke mně přiřadili někoho z kolegů. Cvičně jsme to párkrát zkusili, a nikdy to nedopadlo dobře. Buď nevěděli co říct, nebo jsme si skákali do řeči a naprosto si protiřečili.

„Cassie,“ pronesl Oliver tiše a já věděla, že to je jeho metoda, jak mi naznačit, že se na mě vlastně ani nezlobí, ale spíš je zklamaný. Jako otec, co mě načapal kouřit trávu na zahradní party, kde byl celý zbytek rodiny. K čertu s tím a jeho manipulativní lítostí.

„Říkala jsem jim, že musí ty hovory líp monitorovat,“ pronesla jsem na svoji obranu. Jeffovi, co mi přepojoval hovory, jsem úplně doslova řekla, aby mi neposílal žádné ženy, co je jejich vypatlaný přítel zase podvádí, ale očividně to tak úplně nepochopil.

„Poslední tři vysílání jsi tam měla uplakaný ženský po prvním rande a řešily jste, proč jim nevolá zpátky. Potřebujeme diverzitu. Ten pořad má zaujmout všechny. Nejen svobodné ženy.“ Byla jsem si skoro jistá, že vynechal slovo zoufalé, i když mu to při pohledu na mě hrálo v očích. Nebyla jsem zoufalá. Aspoň ne očividně. V našem pořadu jsem byla ta spokojeně svobodná, co brouzdá mořem randění a užívá si. Ne tak úplně dobrovolně, ale koho to zajímalo?

Uměla jsem ty nepovedené schůzky vykreslit v tak pestrých barvách, že ani mně samotné to na konci večera nepřišlo tak hrozné. Svět nezadaných byl děsivý, ale poslechněte si Cassie a přijde vám to vtipné. To byla moje mantra.

„Vezmi si na pár dní dovolenou. Popřemýšlej nad někým, kdo by ti mohl dělat parťáka, nebo ti někoho dosadím já. Takhle to dál nejde.“ Chtěla jsem mu na to něco odseknout, ale v zásadě měl pravdu. Nezvládnu to. Třeba už je na čase, aby ten hvězdný pořad skončil a já si našla něco jiného. Nebo budu v prdeli.

1

V žádném případě – Cassie

Vykašlala jsem se na svoje pravidlo, že si s někým budu psát aspoň pár dní, a přijala první pozvání na rande, které mi přišlo. Slyšela jsem už hodně historek o tom, jak si ostatní našli v téhle blbé randící aplikaci skutečného přítele. Začala jsem tedy věřit, že jde o propracovanou společenskou lež. Majitelé té appky museli vydělávat neskutečné peníze. Co když jich trochu odsunuli stranou a dělali si dobré PR články?

Ze schůzek, z nichž jsem odcházela já, totiž vždycky vzešlo něco nepoužitelného. V tom lepším případě se přiznal, že je bez práce, a já zaplatila večeři za nás oba. Nebyla jsem zoufale emancipovaná žena. Klidně bych se o útratu rozdělila napůl, ale tohle bylo vyloženě trapné. Nebo se mě snažili opít a odtáhnout k sobě do postele hned na prvním rande. Za předpokladu, že vůbec nějakou postel měli. Jednoho elegantního bezdomovce už jsem takhle taky odhalila.

Sex na první schůzce pro mě skončil v okamžiku, kdy mě probudila matka mé známosti a položila mi do postele tác s jídlem a ptala se mě na skutečné otázky z mého života. Věci, které jejího syna ani trochu nezajímaly.

Nepřišla jsem si úplně k zahození. Do práce jsem možná chodila v teplácích, ale měla jsem vážně hezké modré oči. Temně modré. Přesně to mi chválili muži na našich schůzkách. Malá hnědovlasá holka s krásnýma očima. Ber, co ti dávají. To bylo moje pravidlo.

Pět dní volna. Dvě nepovedená rande, z kterých jsem utekla po prvním drinku, a moje nově nabyté přesvědčení, že to zvládnu sama, bylo pryč. Můžu si k sobě vzít Jeffa. Bylo mu už skoro padesát a měl tolik historek, že by s nimi zaplnil celé odpolední vysílání na dalších dvacet let.

Měla jsem na sobě svoji oblíbenou šedou teplákovou soupravu s červenými converskami. Už dávno mě přešla chuť chodit do práce v něčem slušném, když to nikdo, ale vůbec nikdo neuvidí. Odhodila jsem papírový kelímek od kávy do koše v rohu a nakráčela si to do vysílací místnosti. Jeff na mě z druhé strany chodby zběsile mával, ale já to brala jen jako jeho nehynoucí nadšení nad mojí přítomností. Kdybych se víc soustředila, došlo by mi, že se mě snaží varovat.

U stolu zády ke dveřím někdo seděl. Před pár týdny mě tam takhle vítala Marie. Překvapeně jsem zamrkala a snažila se přijít na to, kdo měl na starosti pořad přede mnou. Možná nějaký nováček v ranní show? Nepoznávala jsem ho. Viděla jsem jen změť hnědých kudrnatých vlasů, na kterých měl neznámý nasazená sluchátka a něco si ťukal do počítače.

Co to, sakra, znamená? Ještě si mě nevšiml. Udělala jsem krok vzad a chtěla vyklouznout dveřmi ven, ale něco mě zastavilo. Cítila jsem povědomou vůni kolínské a skoro cítila, jak se moje tělo odrazilo od toho pivního pupku, než jsem se svezla k zemi.

„Cassie, sakra, dávej pozor. Za deset minut začínáte,“ pronesl Oliver překvapeně a natáhl ke mně ruku, aby mi pomohl vstát na nohy. Jestli čekal, že kývnu na rozhovor s nějakým speciálním hostem na poslední chvíli, tak se šeredně spletl.

Fajn. Nespletl. Kývnu na to, ale budu se tvářit jak citrón. Protože to byl podraz. Ať už to byl kdokoliv, mohl mi dát včas vědět, abych se mohla připravit. Nebo mu to rozmluvit. Sakra. Oliver mě znal až moc dobře. Nedat mi možnost úniku z jeho strany byl skoro geniální krok.

V momentě, kdy jsem zase stála pevně na nohách, přešel místnost a poklepal na rameno muži, co o naší přítomnosti pořád neměl ani nejmenší tušení.

„Slyšela jsi něco o tom podcastu Láska není slepá?“ Byl to chyták. Samozřejmě že jsem ten podcast znala. Měla jsem zmapovanou konkurenci. A upřímně? Občas jsem se některými epizodami nechala inspirovat. Šlo o chlapa, který dělal rozhovory s páry a vždycky je nějakým způsobem dokázal rozmluvit natolik, že se mu svěřovaly s nejpikantnějšími detaily svého vztahu. Nevysílal to v rádiu, takže si mohl dovolit mluvit sprostě a otevřeně mluvit o sexu. Jo, kdyby on na někoho zařval, že je to čůrák, tak by nejspíš získal stovku nových sledujících a na rozdíl ode mě by mu nehrozil vyhazov.

Konečně se k nám ten narušitel otočil čelem a stáhl si z uší sluchátka. Vypadal, jako by tam už dávno patřil. Rozvaloval se v tom křesle, jako by mu ho vytvořili na míru. Tmavě hnědé oči, vystouplé lícní kosti, plné červené rty, které se zvedly v pobaveném úšklebku. Ty zatracené hnědé vlasy, co se mu kroutily na hlavě.

Natáhl ke mně ruku, a kdybych na něj nezírala, jako bych zrovna dostala mozkovou mrtvici, nejspíš bych se mu ji pokusila zlomit. Nikdo nevěděl, kdo byl za podcastem Láska není slepá, ale já si byla jistá jen jednou věcí.

Znala jsem toho muže, který stál přímo přede mnou. A kdybych si měla vybrat mezi tím, aby mě srazil autobus, nebo bych si měla sednout naproti němu, vybrala bych si ten autobus. Kdybych stála v lese a měla si vybrat cestu, na které by stál on, a na druhé straně by stál medvěd, rozeběhla bych se do té chlupaté náruče a přehrávala si nejlepší scény z filmu Covenant.

2

Nejhorší rande – Cassie

Neudělala jsem nic z toho. Oliver pořád jen mluvil a mluvil, když mě dlaní nenápadně směřoval na moje křeslo. Nedal mi vůbec prostor k námitkám. Ta zpráva byla očividná. Jestli to dneska poseru, tak si můžu zkusit vymyslet nějaký vlastní pořad, ale spíš hrozilo, že nadobro skončím. Máš nejposlouchanější segment dopoledne, Cassie. Když jsi sama, tak to očividně nefunguje, ale Fredy umí pracovat i sólo. Když to nepůjde, najdeme ti prostor ve večerní části, kterou nikdo neposlouchá.

Kdyby tu byla Marie, naznačila bych jí, aby mi z horního šuplíku vytáhla papírový pytlík, abych do něj mohla pár minut bezmyšlenkovitě funět. Fredy. K čertu s ním. I to jméno bylo falešné.

Nasadila jsem si sluchátka a zběsile mrkala. Tuhle práci jsem milovala. Fajn, posledních pár týdnů mě vysávala za živa, ale byla jsem odhodlaná to dnes změnit. Třeba když ho nepustím ke slovu, dojde mu, že na živé vysílání nemá. Sakra! Dala bych cokoliv za to, abych ten jeho podělaný přitažlivý obličej už nemusela znovu vidět.

Světlo nad dveřmi zablikalo a na monitoru se mi objevil odpočet, než skončí další písnička. Pomalý výdech, nádech. Dělala jsem to už tak dlouho, že můj mozek automaticky přepnul do vysílacího módu. Jedno kliknutí a červené světlo uprostřed místnosti hlásalo, že vysíláme živě.

„Po menší dovolené vás vítám zpátky u našeho pořadu Cassie poslouchá, nesoudí a radí.“ Pořád mi to tak úplně nešlo vyslovit, když tu nebyla Marie, ale zvykala jsem si. Sjela jsem pohledem na Fredyho, který seděl v křesle se sluchátky a pobaveně mě poslouchal. Za jeho zády stál za plexisklem Oliver a zamračeně mě pozoroval. Jasně že si mě potřeboval pohlídat. Nejspíš mu došlo, že mě tímhle nasere, a bál se, co zase vypustím z pusy.

Mohla bych se kousnout a hrát si na hodnou holčičku. To byl přesně můj plán, když jsem sem dnes mířila. Hrát podle pravidel. Dát všem to, po čem tak toužili. Měla jsem to udělat. Ale jestli jsem v sobě měla poslední zbytky sebeovládání, tak je ten muž přede mnou zničil. Tenhle pořad byl jako moje loď. A jestli ta půjde ke dnu, půjdu jako správný kapitán s ní.

„Dnes tu máme speciálního hosta. Slyšeli jste už někdo o pořadu Láska není slepá? Kdo netuší, o co jde, ráda mu to vysvětlím. Náš pořad se snaží radit a nesoudit. Můj host dělá pravý opak. Nebo se pletu, Fredy? Jestli je to vůbec tvoje skutečné jméno.“ Vážně, moc jsem se snažila znít neutrálně, ale i já slyšela tu nevraživost ve vlastním hlase. Kapitán vyrazil do boje a dost možná to bude moje vlastní rána, která mě pošle ke dnu.

Viděla jsem Jeffa, jak v místnosti vedle nás rozhodil ruce a vrhl na mě nechápavý pohled. Oliver za plexisklem zavřel oči a nechápavě zavrtěl hlavou. Kdokoliv jiný na mém místě by nadšením proskočil stropem a chopil se téhle příležitosti. S posluchačskou základnou, co za sebou měl Fredy, to mohl být skvělý nový start a já měla znít nadšeně. K čertu s tím.

„Taky jsem tu s tebou moc rád, Cassie,“ pronesl Fredy, jako bych ho právě uvedla jako hvězdného hosta. „Je to celkem změna ocitnout se v živém vysílání, ale svoje epizody jsem do světa stejně posílal nesestříhané a syrové, takže co na tom záleží?“ Ten hlas jsem znala, ale nikdy bych si pod ním nepředstavovala podobnou tvář. A to, jak nenuceně zněl, jako by přesně tohle dělal celý svůj život. Ten hlas zněl sexy, muž přede mnou vypadal úplně jinak.

Ten hlas volal po tetování a svalech. To bylo jasné. Aspoň v mé hlavě. Muž přede mnou byl skutečný. Sexy, ale nebyl to Thor. Vypadal jako někdo, s kým bych si udělala dítě? Možná. Měla jsem slabost pro sexy nerdy. Protože přesně to byl on. Hnědé vlasy v malých prstýncích, co se mu vlnily na vršku hlavy. Oči barvy roztáté čokolády. Ty náznaky svalů, co se mu rýsovaly zpod krátkých rukávů černého trička. Sexy, ale ne moc. Přesně tak akorát.

„Jestli můžu být upřímný, tak ještě včera jsem neměl nejmenší tušení, že se dnes ocitnu v živém vysílání, ale život přináší výzvy a já hrozně nerad nějaké odmítám.“ Jen periferně jsem viděla Olivera, jak na mě mává a snaží se mi něco naznačit. Nejspíš abych se vzpamatovala a hrála si na hodnou holku. Jenže moje oči se soustředily jen na muže přímo přede mnou.

Znala jsem ten hlas tak dobře. Očividně ho přizpůsobil vysílání. Hluboký těžký baryton mě skoro škrábal na kůži a já věděla, proč byl jeho podcast tak úspěšný. Měl dokonalý hlas. Tehdy v baru zněl mnohem přirozeněji, a stejně mě okouzlil. Něco mi připomínal, ale já si to nedokázala dát dohromady. Teď si to všechno sedlo.

„Skvělý, máš rád výzvy. Jak šokující. Řekni nám něco o sobě, Fredy. Pořád rozebíráš vztahy ostatních, ale jsem si celkem jistá, že nikdy nemluvíš o těch svých.“ Zněl můj hlas v rádiu stejně jedovatě jako v mé hlavě? Nejspíš jo.

„Cassie, co přesně by tě zajímalo? Naši posluchači nás nemůžou vidět. Ale kdyby se dalo pohledem zabíjet, nejspíš bych už nemohl mluvit. Všichni totiž víme, jak pasivně agresivní dokážeš být, tak se do mě pusť. Odpovím ti na cokoliv, když mi vrátíš podobnou laskavost.“ Pořád měl ten pobavený úšklebek, a kdyby mezi námi nebyl stůl, nejspíš bych mu skočila po krku. Jenže zněl tak klidně a vyrovnaně.

Kdykoliv jsem měla den pod psa, pouštěla jsem si jeho podcast. Na jeho vysílacím hlasu bylo něco okouzlujícího. Mělo mi to dojít. Samozřejmě že tak nemluvil normálně, ale bylo to jako ponořit se do tekuté čokolády požitkářství. Kdybych ho nikdy dřív nepotkala, nejspíš bych se tady teď na židli roztékala jako jeho největší fanynka.

S Marií jsme naše rozhovory zakládaly na uštěpačných rozhovorech, kdy ona se vrhala do hloubky a já jí dodávala sarkastické poznámky. Byla jsem královna uštěpačných vtipů.

„Skvělé, půjdeme rovnou k věci. Upřímně? Náš dnešní host je pro mě stejným překvapením jako pro vás. Nevím, kolik jiných žen mělo podobnou zkušenost, ale já tady s panem Láska není slepá měla už jednu zkušenost. Potkala jsem ho v baru asi před měsícem a skoro bych mohla říct, že to bylo podařené rande. Až na to, že když mi na konci večera řekl, že se ozve, tak už to nikdy neudělal. Jak šokující.“

Místnost byla nabitá nepřátelským jiskřením, a kdyby o mě někdo škrtl sirkou, zaručeně by to vybuchlo. Ta noc před pár týdny. Bylo to po měsících hrozných schůzek, kdy jsem byla na skleničce s přáteli. Pohlédla jsem k baru a setkala se s jeho pohledem. Sklonila jsem hlavu a říkala si, že takhle svět už nefunguje. Lidé už se náhodně neseznamují. K tomu máme seznamky a aplikace.

„Není zdvořilé předbíhat, Cassie. Dej posluchačům víc detailů,“ pronesl Fredy a já měla pocit, že skoro exploduju. Jestli byl někdo v místnosti medvěd, dnes jsem to byla já a on do mě šťouchal klackem, jako by mě chtěl vyprovokovat k útoku.

„Pozval jsi mě na drink, já souhlasila a nakonec jsme skončili u tebe doma. O pár hodin později jsem musela neodkladně odjet a ty jsi mě vysadil doma. Zítra ti zavolám, Cassie. Vážně jsem si to užil, Cassie.“ Imitovala jsem jeho hlas, jak nejlépe jsem mohla. „Slyšela jsem tady pana Svatouška už tolikrát v jeho podcastu mluvit o tom, jak by se měli muži chovat k ženám, ale z toho, co vím, tak káže vodu a pije víno. Nikdy nezavolal.“ Sakra. Můj minulý výstup se stal virálním hitem a já si začínala být jistá, že tohle bude ten další.

Neměla jsem problém mluvit o svém milostném životě před tisícovkou anonymních posluchačů. Nikdo z nich netušil, kdo jsem, a já to vždycky dokázala obrátit ve vtip. Jenže tehdy jsem vážně doufala, že se na mě usmálo štěstí. Ze svého vyprávění jsem vynechala, jak se mi zastavilo srdce pokaždé, když se mě dotkl. To, jak se smál. Ten podělaný hlas.

Věřila jsem, že na světě existují lidé, kteří nám jsou souzeni. Ať už jsou to přátelé, nebo milenci. Nemohla jsem to popírat. V momentě, kdy je potkáte, něco ve vás překlikne a všechno si sedne. Můžete mluvit a víte, že vám budou rozumět. Můžete mlčet, a nebude to trapné. Ani to nemusel být vždy jen chlap. Pro mě to byla moje nejlepší kamarádka, která mě chápala, i kdybych nemluvila. Prostě to věděla.

Tehdy večer jsem měla pocit, že mě tak trochu chápal i on. Smála jsem se a on mi rozuměl. Jenže občas ten pocit přišel a nebyl opětovaný. Byla to jen iluze.

Za plexisklem za Oliverem už stála řada dalších lidí. Jenom jsem si mohla domýšlet, kolik lidí nás napjatě poslouchá, když to vzbudilo takový ohlas i v rádiu. Mojí jedinou útěchou bylo, že ten muž, co přede mnou seděl, si pod sebou vědomě podřezal větev.

3

Protiútok – Cassie

„Zavolal jsem ti, Cassie. Možná ne hned další den, ale volal jsem. Psal jsem. Tak moc, až to nakonec vzala žena na druhé lince a oznámila mi, že netuší, kdo jsem, a ať už sakra přestanu volat.“ Slyšela jsem ten hlas a stejně mi přišlo, že mi ta slova nedocházejí.

„Vždyť jsi, kurva, věděl, kde bydlím, tak z toho nedělej nějakou telenovelu. Mohl jsi přijet a říct mi to do očí,“ vyštěkla jsem naštvaně a nadávala si za to, že se mi v očích objevily slzy. Před měsícem jsem kvůli němu neprolila ani slzu. Proč ale teď? Tak hrozně mě naštval. Doteď jsem na něj zírala a myslela si, že vyhraju. Jenže ten úšklebek zmizel a on na mě jen zíral.

„Vynechala jsi důležitou část příběhu,“ pronesl pomalu a já zavřela oči. Nezavolal. To byla celá pointa a mě jen utvrdila v tom, že ať už je rande jakkoliv dobré, stejně to bude na konci večera hajzl. Nebo po letech.

„Odešla jsi se mnou domů a pak ti někdo k ránu zavolal. Svěříš se nám s tím?“ Jak, sakra, mohl znít tak klidně? Viděla jsem to blikající červené tlačítko, které značilo, že jsme pořád v živém přenosu, a snažila se s jeho rytmem srovnat vlastní srdce.

„Volala mi moje sestra. Bydlíme spolu a utekl jí náš kocour. Hrozně vyšilovala, že zapomněla zavřít okno a jestli utekl ven, tak ho něco srazí. Objednal jsi taxík a odvezl mě domů,“ pronesla jsem tiše. V tom taxíku jsem mu dala svoje číslo. Nebylo divu, že jsem se spletla. Moje hlava byla pořád někde na zamilovaném obláčku a zároveň panikařila.

„Vysadil jsem tě doma a řekl, že se ozvu. Správně?“ Přikývla jsem a pak to řekla i nahlas, protože mi došlo, že jsme pořád v podělaným rádiu.

„Taxík odjel sotva o dvě ulice dál, než mi došlo, že bych neměl odjet. Zaplatil jsem mu a chtěl se za tebou vrátit. Protože ač tomu možná neuvěříš, po dlouhé době jsem měl pocit, že jsem potkal někoho, s kým si vážně rozumím. Něco na celé té noci do sebe prostě zapadalo. Potkal jsem úžasnou holku a neměl jsem náladu ji opustit. Tak jsem se vrátil.“ Slyšela jsem, co říkal, a něco v mé hlavě si to nedokázalo pospojovat. Světlo nad počítačem pořád blikalo červeně, ale ani jeden z nás nemluvil.

„Slyšel jsem to mňoukání ze stromu jen ulici od domu, kde jsem tě vysadil. Něco ve mně mi řeklo, abych byl hrdina. Vyšplhal jsem tedy nahoru, protože ten kocour se odmítal byť jen trochu pohnout. Už jsem ho držel, když vtom pode mnou praskla větev.“ Další ticho.

„Slyšela jsem ty sirény,“ zašeptala jsem a úplně zapomněla, že jsem v živém vysílání. „Hasiči nám mňourka přinesli o hodinu později s tím, že ho někdo sundal ze stromu, ale praskla pod ním větev. Myslela jsem si, že to byl nějaký dědeček z okolí, a donutila ségru, aby mu do nemocnice donesla kytku.“ Říkala jsem to nahlas, nebo to bylo jen v mojí hlavě?

„Jo, ty kytky se mi líbily. Měl jsem lehčí otřes mozku a zlomenou klíční kost. Taky jsem si při tom pádu zničil mobil a povedlo se mi všechna data obnovit až o dva týdny později doma. Volal jsem, ale neměl jsem správné číslo. Tak jsem se chtěl náležitě omluvit osobně.“

Kdybych to uměla, pohřbila bych se do země. Už jsem věděla, co přijde, ale můj mozek proti tomu bojoval.

„Řekl jsi mi, že se jmenuješ Eric,“ zašeptala jsem a promnula si spánky.

„Fredy pro posluchače, pro přátele Eric, při narození Frederick,“ odpověděl mi. Nebyla jsem si jistá, co cítit. Chtěla jsem se schovat. Dělat, že to nejsem já. Protože to všechno až moc sedělo a já tušila, co řekne jako další.

„O dva týdny později jsem ti to přišel vysvětlit, když mi došlo, že to číslo je špatné. Chtěla bys posluchačům říct, co jsem mohl vidět, nebo to mám udělat já?“ Nezněl ani trochu naštvaně. Když jsem ale k němu zvedla oči, věděla jsem, že to udělá sám. Na moji obranu, nebyla to tak úplně moje chyba. Vážně jsem věřila, že se se mnou vyspal a pak mě zazdil. Moje přirozená reakce byla oklepat se a setřást to ještě horším randem. Stejně jsem ze sebe nedostala ani slovo.

„Mířil jsem k tobě s pugetem květin a omluvou, protože jsem nedodržel slovo. Jenže ty jsi tam stála na zápraží s jiným chlapem.“

4

To první rande – Frederick

Nějaká část mého já si to užívala. Ten zděšený pohled, který na mě vrhla, když vešla dovnitř. Sakra, ani se to nepřiblížilo tomu pocitu, co jsem měl na té verandě, kde byla s jiným mužem. Zbaběle jsem utekl a štvalo mě to celou tu dobu. Každý den.

Když mi včera jeden kamarád zavolal, jestli se nechci přidat do pořadu Cassie radí, pomáhá a nesoudí, ani jsem se nerozmýšlel. Hned v tom baru jsem věděl, kdo byla. Na rozdíl od ní. Chtěl jsem ji v tom vykoupat a pak zakopat válečnou sekeru. Vlastně mě bavilo, jak na mě celou tu dobu plivala oheň.

Jenže v momentě, kdy na mě upřela ty hluboké modré oči, začínal jsem toho litovat. Něco se z hněvu změnilo v paniku. Nevyšilovala jen kvůli mně. V tom baru tehdy v noci jsem viděl sebevědomou ženu, která se ničeho nebála. Tohle byl někdo úplně jiný. Přesto to byla ona. Ten tón, který nasadila hned od začátku. Spolupracoval jsem. Ale když jsme se dostali až na konec příběhu, už jsem nechtěl pokračovat. Neudělala to schválně. To mi najednou bylo úplně jasné.

V tu noc, kdy jsem ji spatřil poprvé, jsem přejel pohledem plný bar a byl si jistý, že si dám se svým kámošem jen jedno pivo a půjdu dál. Byla jako magnet. Seděla tam s partou přátel u stolu a něčemu se smála.

Byl jsem vědec. Rozuměl jsem chemii. I když podobnou bych sotva jen popsal. To, jak se můj zrak pořád stáčel jejím směrem. Už si všimla, jak na ni zírám, a jen zakroutila hlavou. O další hodinu později už to nevydržela. Přišla až ke mně přímo na bar a já se zářivě usmál. Ty tmavě modré oči mě sledovaly a já se cítil jako pán světa.

„Nerandím s úchylákama z baru,“ pronesla, když si objednala pití. Vypadal jsem jako úchyl? Dost možná, protože jsem ji pozoroval už přes hodinu a nespouštěl z ní oči. Jenže tam stála a já měl pocit, že mám šanci.

„Eric,“ pronesl jsem a natáhl k ní ruku. Pobaveně zavrtěla hlavou a já se zase rozesmál. Randit v tomhle městě bylo tak zatraceně těžké. Měl jsem o tom vlastní pořad, takže bylo sotva co jí zazlívat. O další skleničku později tam pořád seděla a já věděl, že ji nechci nechat odejít. Bylo tam už tolik dívek, které se mi líbily, ale žádná jako ona.

Sice občas nevlídně nakrčila obočí, jako bych byl nepřítel, ale kdykoliv se zasmála, všechno šlo stranou. Najednou svět dával smysl. Společně jsme vyšli z baru. Když jsem jí zavolal taxík a ona se do něj chystala nastoupit, přitáhl jsem si ji k sobě. Jen jeden malý dotyk.

Z vědeckého hlediska nepravděpodobné. Její dlaň patřila do té mé. Pasovala tam. Cítila to taky, nebo byla jen moc opilá? Stáhla mě k sobě a nic nenamítala, když jsem taxikáři řekl adresu svého bytu.

Vlastně jsem o ní věděl jen to, že se jmenuje Cassie, a stovku malých hloupostí. Třeba to, že miluje smažený sýr a hrozně se chce vrátit domů, aby se převlékla do tepláků. Jak ji vytáčí, když se jí někdo ptá, jestli její celé jméno není Cassiopea jako to souhvězdí. Strávili jsme v mém bytě pár hodin, než mi řekla, že musí odjet kvůli nějaké kočce. Objednal jsem nám taxíka, protože jsem byl pořád trochu opilý. Nechtěl jsem ji ale poslat samotnou, protože mě matka vychovala lépe.

To, co jsem udělal potom, už byla čistá šílenost. Taková, která mi ukázala, že chemie neexistuje. Na tuhle ženu bych si počkal celé roky. Ona nečekala ani dva týdny. Otočil jsem se a mířil pryč. Jestli mě věda něco naučila, bylo to jen to, že věci občas nefungovaly na obě strany. Jenže v tom byla i moje zášť. Doufal jsem, že to spojení taky cítila. A tohle mě jen utvrdilo v tom, že to byla pouhá iluze.

Včera jsem slíbil jejímu šéfovi pár vysílání a on z toho byl až moc nadšený. Něco ve mně chtělo jen vidět její tvář. Ta odvržená část mého já chtěla vidět její šok. To, co mi ukázala, bylo něco jiného. Všechno to, co řekla. Bylo to až moc skutečné.

To, jak se beze slova zvedla a vyběhla z místnosti, aniž by se rozloučila. Vypadala tak vyděšeně a já se nenáviděl. V tom, jak působit ostatním bolest, jsem byl z nějakého důvodu až moc špatný a dobrý zároveň.

5

Následky – Cassie

Nezdržovala jsem se. Červené světlo pořád blikalo, když jsem vyběhla na chodbu a vydala se pryč. Slyšela jsem, jak na mě ostatní mluví, ale všechno to bylo v mlze. Moje nejlepší i nejhorší rande zároveň. Došlo mi to až o tři ulice dál. Stejně jsem se nevrátila. Tak hrozně jsem si přála, aby na jeho historce něco nesedělo.

Slyšela jsem sirény. Bože, jak moc jsem byla na Christinu naštvaná, že mi volala. Zkazila mi rande a pak nám hasiči přinesou toho jejího blbého kocoura. Celý den jsem čekala na to, až zavolá. Pak ten další. Kdyby Marie neodešla z práce, zvládla bych to nejspíš líp. Jenže ona byla pryč a všechen můj vztek se obrátil proti našim posluchačům. A proti tomu hajzlovi, co mi nemohl ani odepsat. Upřímně, nejspíš bych s ním šla na pár dalších schůzek a pak z toho vycouvala. Ale ten pocit, že na tom bylo něco skutečného a on se ani neozval?

Byla jsem si skoro jistá, že mě Oliver vyhodí. Další den jsem do rádia mířila se sevřeným žaludkem. Přišla jsem o hodinu dřív než normálně a rovnou zamířila k němu do kanceláře. Můj mobil od včerejška vibroval změtí oznámení a zpráv na sociálních sítích. Zpočátku jsem si je četla, ale lidé očividně měli jasno. Posrala jsem to.

Cítila jsem chladivou kůži na kožené sedačce v Oliverově kanceláři, když konečně vešel dovnitř. Při pohledu na mě jen zavrtěl hlavou a ukázal na dózu s whisky, kterou měl na stolku. Bylo deset hodin dopoledne. Přikývla jsem.

„Neměl jsem to na tebe tak hodit. Jenže jsem zjistil, že by o něj mohl být zájem, a přišlo mi to jako skvělý nápad,“ začal pomalu. Čekala jsem, že mi opatrně řekne, že končím. Whisky mi zhořkla v ústech. Byla jsem v právu? Myslel si to aspoň někdo?

„Lidi úplně šílí. Chtějí pokračování vašeho příběhu. Má to už vlastní hashtag fresiie nebo tak nějak. Možná cassic, je toho plný internet.“ Znovu jsem se napila. Vážně jsem to nechápala.

„Nejhorší první rande. Tak o tom všichni mluví. Chtějí slyšet pokračování,“ dodal Oliver a já zavřela oči. To nemůže být pravda. Nedostala jsem padáka. Místo toho jsem seděla v křesle a pročítala si zprávy na našem kanálu. Lidi úplně šíleli.

#odpusteniproDoktoraLasku Kdo mu tak sakra říká?

#chcemedruherande

#CassieaFredy

#Fressie Ten jsem nenáviděla úplně nejvíc.

„Fredy, zachránil jsi jí kočku a ona si do dvou týdnů nabrnkla novýho chlapa.“

„To ona, sakra, netušila!“