Text © Slavomír Duchovič, 2025

Fotografie © Slavomír Duchovič, Tomáš Bartaloš

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-761-8

ISBN mobi: 978-80-7689-762-5

Na cestě jsem poznal svoji sílu v slabosti, našel jsem odvahu ve strachu a vděčnost v každém kroku, který mě přivedl zpět domů k těm, jež miluji.

Slavomír Duchovič

Tuto knihu věnuji s láskou své matce, otci,
kteří už nejsou mezi námi, svým synům Timotejovi a Dominikovi a také své sestře Magdušce.

Děkuju, že jste vždy stáli při mně.

Jmenuju se Slavomír Duchovič. Jsem obyčejný člověk, který v životě udělal mnoho chyb. Nejednou jsem zabloudil ve špatných rozhodnutích, ve vztazích i sám v sobě. V podobné situaci jsem se rozhodl pro něco, co se zdálo být úplně bláznivé – vzít batoh a přejít celé Slovensko pěšky podél jeho hranic. Byla to cesta úniku, ale zároveň i naděje a nových plánů.

Dnes držíte v rukou knihu. Řeknu vám upřímně, nebýt všech těch náročných okamžiků, nikdy by nevznikla. Myslel jsem si, že napsat ji bude jednoduché, jen další úkol při tom všem, co jsem prožil. Mýlil jsem se. Mít v hlavě spoustu myšlenek je lehké, ale uspořádat je, najít správná slova a vytvořit příběh, který vtáhne, zasáhne a zůstane s vámi ještě dlouho, to je úplně jiná výzva. Mnohokrát jsem byl unavený, vyčerpaný, dokonce vylekaný z toho, že to nepůjde. Psaní mě vysilovalo stejně jako dlouhé kilometry v nohou. Často jsem pochyboval, zda to má vůbec smysl.

Tato zkušenost mě naučila trpělivosti. Stejně jako cesta, kterou jsem prošel, mě naučila vnímat svět s otevřenějším srdcem a ušima připravenýma poslouchat každý příběh. Teď se s vámi, čtenáři, chci upřímně podělit o všechno, co mi tato cesta dala. Možná také něco hledáte. Možná se chcete na chvilku zastavit nebo naopak cítíte, že je čas vyrazit.

V této knize vám chci ukázat Slovensko tak, jak jsem ho viděl já – z lesů, polí, vesnic a hor, kde se lidé ještě zdraví a příroda vypráví. Najdete tu moje zážitky, pády, smutek i radost. Není to jen kniha. Je to výpověď o tom, co dokáže dlouhá samota, pohyb, ticho, setkání s lidmi, kteří nic nechtějí, jen být chvíli s vámi. Naučil jsem se být pokorný, jít dál i přes bolest, poznávat krajinu nejen očima, ale i srdcem. Každá etapa byla jiná. Některé plné krás a radosti, jiné syrové, tiché, vyčerpávající. A právě proto skutečné.

Pokud máte chuť zpomalit, objevit něco skutečného a ponořit se do vlastních myšlenek, vítejte. Tato kniha je pro vás a věřte mi, každý z nás může najít svoji vlastní cestu.

1. etapa

Bratislava – Komárno

Délka: 130 km

Dny: 4

Průměr: 32 km denně

Celkové převýšení:
87 m stoupání / 117 m klesání

DUNAJ

Probudím se brzy ráno. Téměř vůbec jsem nespal. Čeká mě tříměsíční odloučení. Do pozdní noci jsem se telefonicky loučil se syny, s maminkou a přítelkyní Lenkou. Už teď se mi po nich stýská. Nemůžu na to myslet, dnes totiž konečně začíná dobrodružství. Samozřejmě že jsem nervózní, vždyť vyrážím na životní cestu. Sbalil jsem si už před týdnem. Opakované balení a vybalování vždy, když jsem zjistil, že mi chybí nějaká drobnost, mě přivádělo k zoufalství. Doufám, že mám vše potřebné. Zbytečnosti jsem nechal doma, jak říká klasik, méně věcí – více zábavy. Pokud jsem na něco zapomněl, zjistím to stejně až na trase.

Taxíkem jsem dojel na Bratislavský hrad. Je to místo, kde moje cesta kolem Slovenska začíná i končí. Stojím u bronzové sochy Svatopluka a dívám se na mohutného jezdce na koni. Působí majestátně. Mám pocit, že se kůň každou chvíli rozeběhne. V hlavě mám Svatoplukův odkaz o jednotě a síle. Možná je to symbolické a trochu patetické, ale čeká mě výjimečné putování. Bude o vytrvalosti, překonávání únavy a pochybností. Bude to zkouška, jestli vydržím sám se sebou, když přijdou náročné chvíle, a ty určitě přijdou. Přede mnou je velmi dlouhá trasa plná překážek, sebepoznávání, ale i dobrodružství. Jsem připravený na všechno. V hlavě mi víří spousta myšlenek. Nadšení se spojuje s nejistotou, ale vím, že tak to má být a že to zvládnu.

První etapu začínám na náměstí Bratislavského hradu a procházím Mikulášskou bránou. Tato jediná zachovalá ze čtyř původních bran městského opevnění byla součástí obranného systému hradu. Dnes slouží jako jeden z hlavních vstupů na Bratislavský hrad. Ocitám se v uličkách Bratislavy, které i ve 21. století připomínají středověk. Některé z nich jsou romantické, jiné děsivé a další téměř zapomenuté. Představuju si, jak to vypadalo před sto lety, když se tady procházeli pánové v oblecích s holí v ruce a dámy v dlouhých šatech s obrovskými klobouky na hlavě. Jejich kroky, stejně jako teď ty moje, vedly ke kostelu sv. Mikuláše. Je to raně barokní stavba postavená na místě původního gotického kostela pod Bratislavským hradem.

Je celkem rušné ráno. Přejdu po můstku pro pěší nad Staromestskou ulicí a stojím u největšího, nejvýznamnějšího a turisty vyhledávaného kostela v Bratislavě, katedrály sv. Martina. Jeho historie sahá až do 13. století, kdy se začalo se stavbou. Sloužil jako korunovační chrám Uherského království. Bylo zde korunováno jedenáct králů včetně Marie Terezie a osm královských manželek. V tichu majestátního dómu se pohroužím do sebe. Děkuji, že jsem tady a že jsem se odhodlal vyrazit na tak dlouhou pouť. Prosím o víru, další odhodlání a sílu dokončit cestu. S pevným přesvědčením, že překonám všechny překážky, které mě na cestě čekají, pokračuju k mostu Slovenského národního povstání. Je to mohutný ocelový symbol moderny klenoucí se nad řekou Dunaj. Byl prvním asymetrickým lanovým mostem na Slovensku a druhým na světě. Opřu se o zábradlí a dívám se na řeku. Vidím její pomalý, ale vytrvalý tok a cítím, že bych stejně klidně a neúnavně měl postupovat i já. Poznávání Dunaje si ještě užiju, protože mě bude doprovázet během prvních dní cesty.

Na konci mostu, na vysokém pilíři, je vyhlídková věž s restaurací UFO, původně nazývanou Bystrica. Během socialismu sloužila komunistickým „papalášům“ jako prestižní místo. I když jsem teprve na začátku, taková kávička a koláček mi neuškodí. Zaplatím vstupné a výtahem se vyvezu do věže. Restaurace „v oblacích“ je skutečně krásná a honosná. Před odchodem se chci ještě rychle rozloučit s Bratislavou. Vyběhnu po krátkém schodišti na vyhlídkovou plošinu, odkud se mi naskýtá nejkrásnější panoramatický výhled na celé město. Pokochám se a rychle se vrátím zpátky na trasu.

Přede mnou je sad Janka Kráľa, který patří mezi nejstarší veřejné parky v Evropě. Trochu se v něm zchladím pod korunami stromů. V sadu je klid. Sice je určený k odpočinku, dnes se tady ale dlouho zdržovat nemůžu. Projdu kolem divadla Aréna a nedaleké vodní věže v Petržalce z 19. století, která kdysi zásobovala divadlo vodou. V té době Bratislava ještě neměla vybudovaný městský vodovod. Pokračuju podél Dunaje a směřuju do přírodní rezervace Starý háj. Husté lužní lesy poskytují útočiště mnoha druhům ptáků a zvířat. Slunce neúprosně pálí a vyčerpává mě, před jeho silou není úniku. Snažím se zrychlit krok, ale nedaří se mi to. Záchranu hledám v malém bufetu, kde se můžu osvěžit a odpočinout si. Leju do sebe kofolu, jako bych nepil aspoň dva dny. Vypotil jsem všechny tekutiny. Po chvilce odpočinku pokračuju. Naštěstí po několika kilometrech přicházím k Rusovskému jezeru. Konečně scházím z rozpálené hráze a po klikaté pěšince se dostávám do bratislavské městské části Rusovce. Na chvíli se zastavím u antické Gerulaty, římské vojenské pevnosti, chránící hranice Římské říše. Archeologové našli zdi, zbytky hradeb a artefakty, které svědčí o bohaté historii místa.

Konečně jsem u hradního komplexu Rusovský kaštieľ, postaveného v anglickém gotickém stylu v roce 1843. Kdysi sloužil jako sídlo šlechty. Bohužel je stále v rekonstrukci, takže prohlídka není možná. Snad příště. Na konci vesnice musím opatrně přejít na druhou stranu cesty. Provoz je hustý, protože silnice vede k hraničnímu přechodu do maďarské Rajky. Rychle odbočím na polní cestu k prvnímu důležitému bodu na své pouti, k trojmezí Slovenska, Rakouska a Maďarska. Slunce pálí jako žhavá koule a já se nemám kam schovat. Kolem dokola jsou rozlehlá pole. Chvilku si odpočinu u stolu ve tvaru trojúhelníku, který znázorňuje spojení a soudržnost sousedících národů. To horko se nedá vydržet. Je snad sto stupňů. V hlavě si opakuju pár maďarských frází. Odteď půjdu po maďarské hranici a zdravit budu každého kolemjdoucího už ne „dobrý den“, ale „jó napot kívánok“.

Cesta pokračuje přes pole do obce Čunovo. V tom úmorném horku by mi bez kšiltovky asi vybuchla hlava. Na konci vesnice je velký altán. Super! Aspoň kousek stínu. Po krátkém odpočinku, mírně ochlazený, pokračuju po Čunovské hati k muzeu moderního umění Danubiana. Tvarem prý má připomínat římskou galéru, uvízlou na říční mělčině. Úmysl se zdařil, celá budova je vizuálně součástí řeky. Konají se zde výstavy předních mezinárodních umělců. Blíží se večer a já už jsem k smrti unavený. Rozložím si bivak v kempinku pod hrází. Je to nejvhodnější místo, kde se můžu klidně vyspat a odpočinout si. Zítra mě čeká další horký den.

Probouzím se do parného dne a vykročím směrem na Gabčíkovo. Nikam nespěchám. Dnes mě čeká splavení mrtvých ramen Dunaje na kánoi se Zolem, majitelem agentury VodnéTúry.sk. Vcházím do vesničky Vojka. Kousek za vesnicí mě už u břehu čeká Zolo a jeho červená loďka. Nasedneme a tiše veslujeme dunajským pralesem, který z loďky vypadá jako neproniknutelná džungle plná života a spletitých vodních cest. Tady slova ztrácejí význam, je to neuvěřitelný zážitek. Zolo mi ukazuje bohatství flóry a fauny chráněného území. Dunajské luhy jsou známé množstvím vzácných zvířat a vodních živočichů. Toto území si skutečně zaslouží ochranu, aby se i další generace mohly plavit přes jeho unikátní prostředí stejně jako já. Po hodince „malé exkurze“ se se Zolem loučím. Byl to úžasný zážitek.

Pokračuju po travnaté hrázi kolem obce Bodíky k vodnímu dílu Gabčíkovo, největší vodní elektrárně na Slovensku. Právě připlouvá loď do jedné z plavebních komor. Je fascinující sledovat, jak obrovský kolos klesá o několik poschodí. Díky tomuto unikátnímu technickému dílu může loď pokračovat v plavbě po Dunaji. Za vodním dílem se povrch hráze mění na travnatý. Je měkčí a jde se mi mnohem lehčeji, ale je horko. Katastrofa! Naštěstí se můžu zchladit ve stínu stromů pod hrází. Plynule jsem přešel do Medveďova, vesnice známé parním přívozem, který kdysi spojoval slovenský a maďarský břeh Dunaje. Kousek za vesnicí je Opatovské jezírko, kde přenocuju. Dnes jsem už velmi unavený a nemám sílu pokračovat. U jezírka si pod stromem rozložím lehkou plachtu – tarp. Nacházím se v ochranném pásmu, proto musím dodržovat zásady „Leave no trace“, „Beze stopy“. Věřím, že to, jak se k přírodě chováme, se nám vrátí. Nemám ani chuť něco sníst, tohle horko mě zabíjí. I když jsem hladový, usínám téměř okamžitě.

Další ráno se cítím jako zbitý pes. Rychlá snídaně, všechno sbalené, a ještě poslední pohled nazpět, abych se ujistil, že jsem na nic nezapomněl. Můžu pokračovat dál. Zůstala po mně jen zválená tráva. Tak to má být! Po cestě je přírodní rezervace Číčovské mrtvé rameno, jedno z posledních zachovaných dunajských ramen. Hladina vody je klidná a staré vrby se nad ní naklánějí, jako by se v ní chtěly zrcadlit. Je tu ticho, jen občas zaslechnu zpěv ptáků. Mým dnešním cílem je Komárno. Slunce neúprosně pálí a já už nemůžu. Už nemůžu dál, nohy mám jako v ohni. Začínají se mi dělat puchýře. Scházím dolů z hráze, abych unikl slunci a zkontroloval stav svých nohou. Nejdřív se ale jdu zchladit do Dunaje. Shodím ze sebe všechny věci a vrhám se nahý do chladné vody. Bože, to je úleva. Ponořím hlavu a nechám se unášet slabým proudem řeky. Nechal bych se takto nést až do Komárna. Dost bylo rozkoše, musím vylézt na břeh. Rozbalím lékárničku a aspoň provizorně si ošetřím nohy. Větší údržbu musím odložit na později, až dorazím do cíle. Cestou ještě párkrát seběhnu k řece, abych si na chvíli odpočinul a zchladil se ve stínu stromů. Ve čtvrti Veľký Lél se zastavím v hospodě. Vychlazené pivo je přímo dar z nebes. Odpočatý pokračuju dál po hrázi. V dálce už vidím Monoštor, most spojující slovenské Komárno a maďarský Komárom. Vypadá moderně, ale zároveň jako by sem patřil odjakživa. Je to zajímavé architektonické dílo a znamení, že se blíží konec etapy. Asfaltová cesta vede podél přístavu, kde sídlila jedna z největších loděnic na Dunaji. Dnes tu zůstalo jen její torzo. I když tady vyrobí pár lodí, je to jen zlomek z někdejší produkce. Na konci ulice si udělám přestávku v hotelu Peklo. Sedím ve stínu na terase a vychutnávám si kávičku. Velká pohoda. Už téměř usínám v křesle, když mě osloví pán sedící u vedlejšího stolku. Představuje se jako majitel hotelu. Velký elegán, má svůj styl, proběhne mi hlavou, když ho zaregistruju. I on odpočívá po těžkém dni. Labužnicky potahuje z cigarety a s klidem Angličana se mě zeptá, odkud a kam jdu. „Jdu z Bratislavy do Bratislavy,“ vysvětlím mu krátce a úsečně. Nechápavě kroutí hlavou. Vytáhnu telefon, ukážu mu fotky z předešlých dní a vyprávím zážitky. Chvíli trvalo, než to pochopil. V dobrém mi závidí, že můžu být každý den na jiném místě, procházet neznámou krajinou a zažívat neobyčejné dobrodružství. Dojedl jsem koláček, který mi šéf přinesl zadarmo. Rozloučím se s ním a přes most se dostanu do centra Komárna. Toto bývalé pevnostní město má zajímavou historii. Zastavím se na Nádvoří Evropy. Více než čtyřicet budov stojí na náměstí a reprezentuje architekturu a stavební styly typické pro většinu evropských zemí. Projdu kolem fontány uprostřed nádvoří a obdivuju sochy patronů Evropy. Jsou mezi nimi Marie Terezie, Matyáš Korvín a další velikáni minulosti. Hrdě stojí na sloupech a vytvářejí úžasnou atmosféru tohoto města.

Odtud je to jen kousek k pevnosti Komárno, jednomu z největších protitureckých pevnostních systémů ve střední Evropě. Společně s věčně usměvavou průvodkyní Angelou vstupujeme přes velkou Leopoldovu bránu do staré pevnosti. Dozvídám se, že byla svědkem mnoha historických událostí a patří k nejvýznamnějším památkám na Slovensku. Díky fantastickému výkladu o dějinách této památky je prohlídka velmi zajímavá. Pokračujeme po obranném valu, který odolal tureckým nájezdům, a prohlížíme si budovy, kde se skrývalo panstvo z vídeňského císařského dvora. V době Napoleona tady hledali útočiště před jeho výbojnými výpravami. Vidím i zdevastované budovy po sovětské armádě, která se v pevnosti na několik desítek let usadila. Jsem naštvaný a přesvědčený, že tato část našich dějin se už nesmí opakovat. Poděkuju Angele za skvělý výklad a posunu se dál přes město k soutoku Váhu a Dunaje, kde je konec první etapy. Jsem tady. Zastavím se a zhluboka se nadechnu.

Prvních sto kilometrů po nekonečné hrázi je za mnou a mám z toho dobrý pocit. Zvykám si na cestu. Teploty byly extrémní, asfalt pode mnou se místy roztápěl, ale nic už mě od pokračování nemůže odradit. Dunaj, můj společník, teče klidně a vytrvale, přesně jako chci jít dál i já. Mám radost z každého nového dne a z každého dalšího kilometru. Je to výzva a já jsem připravený zdolat vše, co mě ještě čeká.

Zajímavosti na trase:

Bratislavský hrad, dominanta hlavního města, se tyčí nad Dunajem. Jeho historie sahá až do 9. století. V minulosti sloužil jako královské sídlo a strategická pevnost.
Dnes v něm sídlí Historické muzeum Slovenského národního muzea, které návštěvníkům přibližuje bohatou historii Slovenska. Z hradních nádvoří a teras se naskýtá překrásný panoramatický výhled na Bratislavu, Dunaj a okolní krajinu.

Monumentální jezdecká socha knížete Svatopluka stojí na čestném nádvoří Bratislavského hradu. Připomíná významnou osobnost naší historie a symbolizuje moc a slávu Velké Moravy, které Svatopluk vládl. Na koruně sochy se nacházejí čtyři reliéfy, odkazující na čtyři hradiska považovaná za centra Velké Moravy – Nitru, Devín, Staré Město a pravděpodobně Bratislavu.

Kostel svatého Mikuláše v Bratislavě je krásná barokní stavba s charakteristickou cibulovitou věží, která dominuje Židovské ulici. Původně sloužil jako farní kostel pro podhradí, později byl součástí židovského ghetta. Dnes patří mezi oblíbené zastávky turistů obdivujících bratislavskou architekturu.

Dóm svatého Martina je největší a nejvýznamnější kostel v Bratislavě s bohatou historií. Tento původně gotický chrám byl v letech 1563 až 1830 korunovačním kostelem uherských králů a královen. Na jeho 85 metrů vysoké věži se nachází pozlacená kopie uherské královské koruny. Interiér ukrývá vzácnou barokní kapli sv. Jána Almužníka a v podzemí jsou pochovány významné osobnosti. Dóm sv. Martina je národní kulturní památkou a jedním z nejvyhledávanějších turistických cílů.

Most SNP (Nový most) je ikonická bratislavská stavba s jedním pylonem a restaurací UFO na jeho vrcholu. Tento zavěšený ocelový most spojuje Staré Mesto s Petržalkou a nabízí panoramatické výhledy na město i Dunaj. Postavili ho v letech 1967 až 1972 a dodnes je jednou z nejvýraznějších dominant Bratislavy.

Sad Janka Kráľa je nejstarší veřejný park ve střední Evropě, založený už v letech 1774–1776. Rozprostírá se na ploše 42 hektarů v bratislavské Petržalce mezi Starým a Novým mostem. Typické jsou pro něj rozsáhlé travnaté plochy, staré stromy a klidná atmosféra ideální pro relax. V jeho srdci najdete sochu Janka Kráľa a unikátní zahradní altánek – někdejší věž františkánského kostela.

Vodní věž v Petržalce je významná technická památka v blízkosti Starého mostu. Tato cihlová věž v neogotickém stylu sloužila k zásobování Petržalky pitnou vodou od konce 19. století do 70. let 20. století. Dnes je zrekonstruovaná a slouží jako prostor s pěkným výhledem na město pro kulturní akce a výstavy.

Přírodní rezervace Starý háj je chráněné území na petržalském břehu Dunaje. Lužní les s charakteristickou faunou a flórou představuje významný biotop v jinak urbanizovaném prostředí. Návštěvníci tady mohou poznávat vzácné druhy rostlin a živočichů a projít se po naučných stezkách.

Antická Gerulata, římský vojenský tábor a civilní osada, ležela na území dnešní bratislavské části Rusovce. Byla součástí Limes Romanus, pohraničního opevnění Římské říše u Dunaje. Archeologické nálezy potvrzují existenci rozsáhlého vojenského tábora, lázní a obydlí z 1. až 4. století našeho letopočtu. Gerulata sehrála důležitou roli v obraně římské provincie Panonie a v rozvoji obchodu podél řeky. Dnes je část lokality zpřístupněna veřejnosti jako archeologické naleziště s muzeem přibližujícím život v římské osadě.

Rusovecký kaštieľ, původně barokní stavba, prošel mnoha přestavbami a získal klasicistní, později anglický neogotický vzhled. Nachází se v bratislavské městské části Rusovce a obklopuje ho rozsáhlý anglický park. Patřil mnoha šlechtickým rodům a dnes slouží k reprezentativním účelům a kulturním akcím.

Trojmezí Slovenska, Rakouska a Maďarska

Vodní dílo Gabčíkovo je rozsáhlá soustava, která zahrnuje jednu hlavní nádrž, dva plavební kanály a vodní elektrárnu a je určena na ochranu před povodněmi, výrobu elektrické energie a zabezpečení splavnosti řeky. Součástí díla je i umělý ostrov, který vznikl během výstavby a dnes slouží jako chráněné území pro vodní ptactvo. Přehrada dokáže vodu přečerpat do přírodního kanálu i opačným směrem, což je unikátní řešení. Ročně vyrobí přibližně 8 % celkové spotřeby elektrické energie na Slovensku.

Danubiana Meulensteen Art Museum je moderní muzeum umění situované na poloostrově na Dunaji nedaleko Bratislavy. Jeho jedinečná poloha a architektonický design vytvářejí působivý kontrast s okolní přírodou. Muzeum se zaměřuje na prezentaci moderního a současného umění slovenských i zahraničních umělců a nabízí nevšední kulturní zážitek.

Most Monoštor, známý i jako Železniční most Komárno, spojuje břehy Dunaje mezi Komárnem na Slovensku a Komáromem v Maďarsku. Tento dvojkolejný železniční most byl původně postaven v roce 1892, ale během druhé světové války byl zničen. Jeho název, odkazující na klášter v Komárně, pochází z maďarštiny.

Pevnost Komárno je rozsáhlý systém opevnění na soutoku Dunaje a Váhu, patřící k největším pevnostním komplexům ve střední Evropě. Strategická poloha sehrávala významnou roli v obraně Uherska před Osmanskou říší. Výstavba probíhala v několika etapách od 16. do 19. století, přičemž každá část reprezentuje různé architektonické styly. Součástí pevnosti je Stará pevnost, Nová pevnost, Palatinská linie a předmostí na obou březích řek. Nikdy nebyla dobyta, což svědčí o jejích silných obranných schopnostech. Část pevnosti je zpřístupněna veřejnosti, kromě prohlídek nabízí i prostory pro různé kulturní a společenské akce. Je zařazena mezi národní kulturní památky Slovenské republiky.

2. etapa

Komárno – Šahy

Délka: 127 km

Dny: 5

Průměr: 26 km denně

Celkové převýšení:
366 m stoupání / 345 m klesání

PEKLO ROVINY

Dnes v noci musím spát v posteli. Touha po sprše a měkké matraci je obrovská. Vyměním horké peklo na hrázi za chladný pokoj se sprchou. Ze soutoku se proto vracím do hotelu Peklo. Jak symbolické, napadne mě. Peklo za Peklo. V duchu se tím skvěle bavím. Cestou jsem se na chvíli zastavil u Moniky, spolužačky ze střední. V centru má s manželem Petrem malou pizzerii. Možná se najím zadarmo, probleskla mi hlavou další geniální myšlenka. Jen co jsme se přivítali, hned jsem jí to řekl. „Jasně že ano,“ zasmála se. Cítím se tady jako doma. Unavené nohy si dám na židli. V prstech držím cigaretu a s klidem si vychutnávám zasloužený odpočinek po dlouhém dni. Hlavou mi stále víří dojmy z Komárna. To město se mi líbí. Je takové ospalé a klidné. Možná je to horkem, které trvá už několik týdnů.

Lámanou angličtinou se dám do řeči s dvěma chlapci, sedícími u vedlejšího stolu. Na trávníku mají zaparkovaná pořádně nabalená kola. Angličtina mi moc nejde, proto musím při rozhovoru používat překladač v mobilu, který mi přímo hoří v rukou. Říkají mi, jak jsou z Komárna nadšení. I oni si dnes byli prohlédnout pevnost. Přespí u Váhu a zítra pokračují do Štúrova. Vysvětluju jim, že mám namířeno stejným směrem. Na rozdíl od nich jdu po svých, takže mi to potrvá o něco déle. Jejich nechápavé pohledy už nepotřebují překladač a jen se usmějeme.

Přišli se na mě podívat i přátelé – Katka, Peťo a Szilárd. Raduju se jako malý, že si na mě udělali čas. Přisedla si k nám i Monika s manželem. Tlačím do sebe druhou pizzu a zapíjím ji limonádou, ani nevím kolikátou, jako by to bylo moje poslední jídlo. Mluvíme o všem možném: o životě, politice, městě, vzpomínáme na staré časy. Atmosféra je uvolněná a čas rychle ubíhá. Už je tma a já cítím, že mě zmáhá únava. Ty dvě pizzy mě úplně odrovnaly. Zbytky energie, které mi po dnešku zůstaly, mizí v procesu trávení. Musím jít spát. Rozloučím se s přáteli a s cigaretou v ruce se vrátím do hotelu. Sprcha je vykoupením. Smýt ze sebe prach a únavu posledních čtyř dní je nesmírně úlevné. Když konečně padnu do postele, jsem úplně grogy. Zítra mě čeká druhá etapa Via Slovakia.

Spal jsem jako zabitý. Na snídani do sebe házím jedno přes druhé. Samotnému je mi divné, jak se to do mě vejde po včerejší dvojité večeři. Ještě jeden hrníček kávy a můžu vyrazit. Cítím se skvěle! Ani trochu nelituju, že jsem se ze soutoku Váhu a Dunaje vrátil do města. V hlavě si promítám, co všechno mě ještě čeká, a nebude to vážně jednoduché. Jedna myšlenka střídá druhou a až u řeky si uvědomím, že jsem byl celou cestu ponořený do svého světa. Slunce nabírá na síle a já vím, že dnešek bude opět horký. Udělám si krátkou pauzu v restauraci Čárda pri Váhu a objednám si kofolu. Zastaví se u mě paní majitelka, která mě zvědavě pozoruje.

„A kde máte kolo?“ ptá se mě s úsměvem. Na cyklisty je zvyklá, ale turista ji očividně překvapil. Vysvětluju, že jdu pěšky kolem Slovenska a jsem na cestě už pátý den. Další člověk, který nechápavě kroutí hlavou, ale vzápětí se usměje.

„Dáte si rybu?“ nabídne mi pohotově. Jsem tak přejedený, že musím odmítnout. Marně. Mizí v kuchyni a za chvilku se vrací s porcí hejka, mojí oblíbenou rybou, zabalenou v alobalu a s čerstvým chlebem.

„Ať neumřete hladem na té vaší cestě,“ usměje se a podává mi balíček. Zůstávám v němém úžasu. Poděkuju, sbalím jídlo do batohu a poprosím o účet.

„Ne, to je v pořádku, to je na účet podniku,“ mávne rukou. Jsem jako opařený, její štědrost mě dojala. Ještě jednou poděkuju a na rozloučenou dostanu pusu na tvář.

Pokračuju po Dunajské cyklostezce EuroVelo 6. Po pár kilometrech, nedaleko vesničky Iža, dojdu k prvnímu zajímavému místu. Je to římský tábor Kelemantia, součást obranného systému Limes Romanus. Tábor sloužil k ochraně Dunaje. Neumím si představit, jak se tehdy žilo, a už vůbec ne, jaké to bylo být římským vojákem. Jsem rád, že žiju v současnosti. I když, přiznejme si to, ani dnes to není velká výhra.

Na nekonečné hrázi se začínám nudit, a tak si nasadím sluchátka a pustím si nahlas drum&bass.

Zrychlím a vzápětí se ocitám u dalšího důležitého geografického bodu na trase. Na široké pláži u obce Patince je označen nejjižnější bod Slovenska, který ovšem leží přímo v řece. Mám štěstí, že hladina Dunaje je nízká, takže jsem k němu velmi blízko. Před Žitavou hráz končí a napojuje se na hlavní cestu. Už se blíží večer a mě zmáhá únava. Přede mnou je vesnice Radvaň nad Dunajom. Za řízek s brambory bych vraždil! Naštěstí brzy najdu klimatizovanou restauraci a zasednu do ní. Terasa nepřichází v úvahu, venku je stále nesnesitelné horko. Sním vysněné jídlo a přesunu se na konec vesnice, kde musím najít místo na přespání. Tarp nakonec rozložím kousek za vesnicí na okraji dunajské pláže, v lesíku pod stromy. Sedím ve tmě a v tichu na břehu pozoruju odraz měsíce ve vodě. Přemýšlím. Má tohle všechno význam? Zvládnu to? Pochybnosti jsou to poslední, co hned na začátku potřebuju. Ne. Dám to! S tímto přesvědčením konečně usnu.

Budí mě skřeky ptáků a hukot motorů velké nákladní lodě, která bojuje s Dunajem. Pořád jsem si ještě nezvykl na brzká rána a neustálé balení věcí. V Kravanech nad Dunajom je velmi pěkná rozhledna, ze které je úchvatný výhled na krásné panorama Dunaje, klikatícího se krajinou, a malých vesniček na maďarské straně. Za vesnicí Obid se trasa stáčí na polní cesty. Po dvou dnech putování jsem konečně dorazil do Štúrova, kde si chci odpočinout. Nikam nespěchám, protože mám v plánu si výlet pořádně užít. Ubytuju se v penzionu Las Palmas Rooms. Zní to tak španělsky, skoro jako na dovolené na Kanárských ostrovech. Za terasou je vchod na koupaliště Vadaš. Neváhám ani minutu a skáču do bazénu. Božská úleva pro moje tělo! Sleduju v bazénu děti, nekontrolovaně skákající do vody, a dospělé, kteří na ně křičí. Úplný dovolenkový ráj! Užívám si to stejně jako oni. Ve vodě mi vyhládlo, takže si jdu ještě něco zakousnout a pak rychle spát, zítra se chci projít po okolí.

Na dnešek se moc těším. Rychle vyběhnu z pokoje, který jsem zanechal ve stavu, jako by v něm vybuchla bomba, přímo do ulic Štúrova. Moje první kroky vedou k mostu Márie Valérie. Tento hraniční most přes Dunaj byl během druhé světové války zničen a znovu otevřen byl až v roce 2001. Přesně uprostřed skutečně unikátního architektonického díla je hranice. Děkuju Bohu za Schengen, protože nemusím řešit kontrolu dokladů. Můžu se volně pohybovat a bez problémů se dostat do Ostřihomi v Maďarsku, která leží u slovenských hranic a má největší kostel v zemi. Lidově mu říkáme „ostřihomská bazilika“, ale jeho oficiální název je katedrála Panny Marie a sv. Vojtěcha. I když jsem ji už v minulosti navštívil, vracím se k ní i teď. Je obrovská, v její blízkosti se cítím jako mravenec. Koupím si lístek a obdivuju vnitřek katedrály. Jsem fascinovaný jejími vyzdobenými klenbovými stropy. Skloním hlavu a pokorně děkuju za zdraví, počasí i sílu a vůli, kterou mě Bůh obdařil. Úpěnlivě prosím o ochranu na cestě. Ještě se z nádvoří pokochám pohledem na Dunaj a po malém schodišti se vrátím do městečka. Co to vidím, stánek se zmrzlinou? Boží zázrak v tomto horku! „Jó napot kívánok. I like please van ice cream, please, chocolate and vanilla. Danke,“ pletu všechno dohromady, co mě v rychlosti napadne rovnou ve třech jazycích. Slečna pochopila a s úsměvem mi podává velkou zmrzlinu. Odhodlaně ťukám prstem do skleněné vitríny a požádám o větrník. Kdo neumí jazyk, musí si nějak poradit. Z terasy pozoruju lidi, kteří jsou tu určitě taky na dovolené. Pohybují se pomalu, chodí od stánku ke stánku a vybírají si magnetky, vlaječky a jiná lákadla pro turisty. Nestává se mi často, že se uprostřed týdne toulám po neznámém městě. Je to úžasný pocit! Méně známou bazilikou v Ostřihomi je kostel sv. Anny, všeobecně známý jako Okrouhlý kostel. I když se nemůže co do velikosti srovnávat s tou na kopci, na mě působí majestátně. Mám smůlu. Dveře jsou, bohužel, zamčené. Pokorně se skloním u kříže. Znovu děkuju, že jsem tady, a v duchu prosím o ochranu na své cestě. Odpovědí je mi hlad. Za jídlem se vrátím na slovenskou stranu. Dnešními vítězi jsou halászlé ze sumce a pečený hejk. Všechno chutná famózně, přesně jak jsem očekával. Dnešní krásný den se pomalu chýlí ke konci. V hlavě si ještě promítám zážitky a usínám s napětím, jaký bude další den.

Před odchodem z penzionu se smutně rozloučím s měkkou postelí. Na přespávání „nadivoko“, které mě čeká následující dny, se těším. Pokračuju po trase Via Slovakia vstříc dalším dobrodružstvím. „Jó napot, berou?“ ptám se zvědavě rybáře na malém kanálu při soutoku Dunaje s Hronem. „Jó napot,“ odpovídá, „vůbec nic jsem nechytil. Je teplo. Asi jsou schované v hlavním toku.“ Ukazuje mi s trpkým úsměvem prázdnou síťku. Přeju mu pěkný den a úspěšný rybolov. Po vyšlapané cestě se pod korunami stromů přesunu k soutoku. Jedinečnou scenérii místa dotváří stará zelená rybářská loďka, která je ukotvena u břehu hrubým řetězem. Celé okolí je chráněným územím a patří k významným ptačím lokalitám. Znovu si uvědomím, jak je příroda silná a neúprosná. Bezmyšlenkovitě hledím na valící se masy vody. Ze zamyšlení mě vyruší další rybář, který přišel chytat ryby do hlavního toku. Asi dostal radu od kolegy. Proklouznu pod železničním mostem směrem do Kamenice nad Hronom. Když vidím tolik vody, okamžitě dostávám žízeň. Záchranu najdu v nejbližší hospodě a potom pokračuju přes vinice na Burdu v Kováčovských kopcích. Je to první stoupání po dnech úmorného pochodu po hrázi. Vynaložená námaha se vyplatila. Z vrcholu je úžasný výhled na Dunaj, Štúrovo a Ostřihom. Střecha baziliky se třpytí ve slunečních paprscích. Poprvé mě přemáhá nechuť pokračovat dál. První kopec a já jsem odrovnaný. To není dobré. Se zaťatými zuby scházím lesem z hřebenu. Znovu začínám mít hlad. Mám sice v batohu dost dehydrovaného jídla, ale spotřebuju ho později. Nezkazí se, proto slouží jako železná rezerva. Opět si objednám rybu, v tomto regionu se to sluší. Po dobrém jídle si dám ještě kávu, která mě však vůbec neprobrala. Spal bych, dnes to nejsem já. Pomalu kráčím po prašné polní cestě k soutoku Dunaje s Ipľem. Není tu ani noha. Už se stmívá a já si rozložím tarp pod obrovským stromem. Překvapuje mě, že je u řeky tak málo komárů. Na druhém břehu nechybí obrovská kolonie různých druhů ptactva, které si vyzpěvuje a překřikuje se. To se bude spát! Repelent na komáry je zbytečný, a na ptačí zpěv stejně žádný přípravek neexistuje. Tiše sedím na břehu, vychutnávám si cigaretu a jen tak se dívám na obrovskou vodní plochu. Ipeľ je jen nitka připojující se k tomuto kolosu. Je už tma a já si TEN moment užívám. Přibližuje se velká výletní loď osvětlená jako vánoční stromeček, hraje hlasitá hudba a já si představuju, jak se lidé na palubě baví a tancují. Loď se ztrácí v dálce někde u Štúrova. Ptáci záhadně ztichli. Ticho! Úžasné ticho! Vlezu do spacáku a snažím se usnout. Neeee. To snad není pravda! Nad hlavou se mi rozkřičel přemotivovaný pták. Nevadí, určitě za chvíli přestane. I on musí spát. Ale kdepak! Přidal se i další. Nevím, jestli se hádají, nebo debatují, kde budou zítra létat, ale je to k nevydržení. Zítra mě čeká dlouhý a náročný den, potřebuju se vyspat! Nervózně si zapálím cigaretu a vřeštím na ně jako smyslů zbavený, aby už byli konečně zticha. Usínám až k ránu, vyčerpáním.

„Dnes se musím dostat do Šah, kde mám v hotelu objednané ubytování. Zítra se ke mně připojí moji přátelé a kamarádi.“

Zkoumavě na mě pohlédne: „A kde máš kolo?“ zeptá se zvědavě.

„Nemám, jdu pěšky!“

Nechápavě kroutí hlavou. „Ty jsi ale extrémista. Já bych nešel pěšky ani na konec vesnice, ale každý jsme jiný,“ řekne a pro změnu mi čepuje pivo.

„Když by sis to chtěl trochu zkrátit, přejdi přes fotbalové hřiště. Potom přelez plot a běž šikmo přes pole, až se dostaneš na hlavní cestu, která tě přivede do Šah. Pole je čerstvě pokosené, ještě včera tam byl ječmen,“ radí mi hospodský.