Text © Marcel Sauer, 2026

Fotografie © Marcel Sauer a rodina, 2025

Fotografie na s. 36 © Nozomi Hara

Mapa © iStock/Booblgum

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-796-0

ISBN mobi: 978-80-7689-797-7

Příteli, o kterém každý rád něco řekne,
ale málokdo jej zná Benátkám

Ouvertura

Krása je tu na hladině. Pluje ti v ústrety, vědoma si své podmanivosti. Dívá se hluboko do tebe. Občas si setře z čela mořskou pěnu. Zastavíš se na rohu, na mostě, na nábřeží a díváš se. Procitáš. Ve městě, co stojí na kůlech. Voda plyne ulicemi. Vzlíná po fasádách, lísá se ke břehům, rozlévá se. I hlavní městský bulvár tu teče. Vstřebáváš rytmus kladené dlažby. Čteš v kostkách, v proudech, v šálcích a sklenicích, v lidech. Můžeš se toulat a ztrácet. Propadneš vršeným půvabům. Protože nemůžeš jinak. Letité město, co bylo útočištěm, co se stalo bohatstvím a co je vzácným pokladem. Tisíc šest set let trvá jeho snaha přežít. V krajině nehostinnosti. Uprostřed mokřin a vod. Ochutnáváno vlnami. Zdobeno živly, skrápěno mořem. Ale člověk sám je celý převážně z vody, a tak se tu cítí dobře.

Most střídá ulici a pak zase ulice střídá most. Vyjdeš schody. Hladina je hned vedle chodníku. Co chvíli projede člun. Co chvíli se zastavíš v úžasu. Úzkost ulice, hrany břehů a kanály, prostranství a paláce, kostely a podloubí, lodě a Benátčané, cicchetti a ombre. Tady si na věži vyzkoušel Galileo Galilei první dalekohled, tady vejdeš do baru, ze kterého prchal zadním vchodem Giacomo Casanova, tady v kostele byl pokřtěn Antonio Vivaldi, odtud vyplul Marco Polo, zde psal hry a libreta Carlo Goldoni a Tintoretto maloval svá plátna, tady vynalezli carpaccio, kurzívu a pojištění. Mezi břehy. Mezi vodami.

Očas pročeše ulice vítr. Bora přináší chladný vzduch ze severu. Vlhký vítr scirocco z jihovýchodu zůstává obvykle pár dní a zatěžuje duše obyvatel. Levante z východu přináší déšť. Laguna má i svoji vlastní mlhu. Caìgo nebo caligo, takovou, co se někdy převléká za tmu.

Narozeniny slaví město dvacátého pátého března od roku 421, kdy byl dle legendy položen první kámen ke stavbě kostela Chiesa di San Giacomo di Rialto, který je považován za nejstarší benátský kostel, i když jím možná není. Když se to tu ještě jmenovalo Rivo Alto, tedy Vysoký břeh, když tu vznikalo centrum nového, když se sem stěhovali obyvatelé z ostrova Torcello, kde to původně všechno začalo, a kdy to tady byla jedna z nejvýše položených částí města, kterou šlo lépe bránit.

Tak dlouho jsi vídal odlesk jeho slávy, tak dlouho jsi hleděl na obrazy kanálů a ulic, až jsi sám vstoupil na jeho jeviště. Choď a pluj, šťastlivče. Zjitři své dny, prožívej, naslouchej, ukusuj, upíjej, zastav se, vzhlížej. Pak se ti srdce otevře, jako ruka, co byla příliš dlouho sevřená. Kde jinde, když ne zde. Zde na kůlech. Tady v La Serenissima, té nejklidnější republice.

Laguna

Laguna sem přišla na konci doby ledové, kdy se rozlilo moře. Chrání ji pruhy pevniny. Město se opírá o sto osmnáct ostrovů. Některé si už vzalo moře zpátky. Některé z těch zmizelých nesly antické vily, které dnes obdivují jen potápěči. Město je podepřeno deseti miliony dřevěných kůlů, které časem ve slané vodě zmineralizovaly a zatvrdily se. Na metr čtvereční domu jich bylo třeba do mořského dna zasunout deset. Město rozděluje sto šedesát sedm kanálů, ale můžeš je přejít přes čtyři sta třicet pět mostů. Kanály někdy zamrzaly. Ale naposledy v roce 2012.

Laguna si člověka ochočí a omotá kolem prstu. Laguna, co se k tobě tak ledabyle nakloní, nabídne vyhlídku, studnu, příliv, sousto, podloubí, co dělá, že se jen tak letmo pozdravíte, ale jakmile do ní člověk vkročí, uchvátí ho a už ho žene, už se předvádí, vodí ho od ulice k ulici, od paláce k paláci, od kanálu k ostrovu, od klenby k člověku, a když dojde na loučení, tak je zřejmé, že to není na dlouho.

A člověk se stává přístavem. Niterně hledí na ladnost lodí, na letitou úzkost ulic, na vláčnou hladinu šedi, na opadavé zdi, na fasády paláců, lidi na nábřežích. Gondoly ustájené u břehu jen lehce pokyvují. Gondoliéři v pruhovaných trikách přišli na ranní sklenku prosecca. Za ulicí je most, nádvoří, prostranství, průchod a pak moře. Za každým rohem ti něco vyrazí dech nebo talířek z ruky. Ztrať se a zase se najdi ve ztichlé ulici nebo v baru, co tu je déle než město samo, zastav se na molu, odkud tě člun odveze až k tobě samému. Jdeš s proudem vod a vyhýbáš se hučícím proudům turistických výprav.

Sklenici vína koupíš dřív než housku, dřív než otevřou v obchodě, ještě předtím, než ulici zaplaví voda. To jsou Benátky. To je nastavení chvil, které se zapisují hluboko. Venku se rojí lodě i lidé a uvnitř vše ustane. Brčko do Spritzu dávám jen svému gondoliérovi, říká pobaveně chlapík za barem a usměje se. Na břehu tě někdo jiný ujišťuje, že pes, co se proplétá hloučkem, se jmenuje Arbor, a pokud spadneš do kanálu, tak tě určitě skočí zachránit.

Canal Grande

Zdejší bulvár. A taky největší vodní cesta ve městě. To zvrácené, široké, líně se převalující, plnotučné, mokré S, na které se nemohou vynadívat ty nejvýpravnější fasády domů. Ty nejhonosnější paláce, kterých je na březích přes sto sedmdesát. Canal Grande teče od jednoho konce města k druhému. Místní mu říkají Il Canalazzo nebo Canałaso. Lze jej přejít po čtyřech. Čtyřech mostech. Nebo přeplout na gondolovém přívozu traghetto. Lze proplout městskou dopravou na vaporettu, lze se nalodit, třeba když se den loučí a noc vyráží ven v šarlatové. Tuhle délku téměř čtyř kilometrů, tyhle dvě zatáčky mezi nádražím Santa Lucia a náměstím Piazza San Marco. Nebo se usadit na břehu. Na lavičce nebo u stolu. A dívat se. Jak město spolu s vodou plyne.

Gondoly

Tiší tvorové. Blíženci dne a večera. Co se vždy někde objeví. Co již tisíc let brázdí toto město. Černé krvinky zdejšího oběhu. Vyrobeny z dvě stě osmdesáti dílů. Stavěny jeden rok. Přímo na míru, na rozměry svého gondoliéra. Asymetrické, tak aby gondoliér sám mohl na zádi a s jedním veslem určovat směr. S plochým dnem, kdy malý ponor umožňuje plavbu v mělkých vodách a usnadňuje manévrovatelnost. Z osmi dřevin. Z dubu, jedle, jilmu, lípy, mahagonu, modřínu, ořechu, třešně. Každé dřevo má na gondole své místo a zvláštní účel. Každé dřevo odevzdá gondole svou duši.

Na její přídi se tyčí fero da prorà, příďové železo, které chrání loď a také vypraví o svém městě. Šest zubů směřujících vpřed je tu za šest městských čtvrtí. Jeden zub míří opačným směrem, ten je za ostrov Giudecca. Horní hřeben symbolizuje dóžecí klobouk, jeho spodní oblouk most Rialto, linka odshora dolů pak Canal Grande. Novější gondoly mají mezi zuby tři krátké ozdoby, které připomínají ostrovy Murano, Burano a Torcello.

Trvanlivost lodi je kolem dvaceti let. Staví se v loděnicích zvaných squero. Takových míst tu nezůstalo mnoho. Jedna z posledních loděnic, kde se ještě gondoly staví a opravují, je Squero di San Trovaso. Můžeš stát na protějším břehu a přes kanál hledět, jak se tu opravuje duše města.

Benátky byly vždy ložené do okázalosti, a i gondoly byly zdobeny tak, aby zvěstovaly bohatství a vkus svých majitelů. Když se staly příliš výpravnými, město v roce 1609 nařídilo jednu univerzální barvu pro všechny. Černou, protože to byla barva elegance.

Najmout, či nenajmout gondolu spolu s dalšími stovkami turistů. Snad tedy najmout, když není zrovna přeplněno. Romantičtější a dražší volbou je klouzat s ní benátskou tmou, zatímco se na přídi houpe lucerna. Ale hlavní třídu Canal Grande lze projet i vaporettem za desetinu ceny. Gondolu můžeš také na chvilku okusit, když se za drobné necháš převézt přes Canal Grande na druhý břeh gondolovým přívozem traghetto. Třeba Traghetto di San Tomà.

Gondoliéři

Ti strážci kanálů. Poslové dávnosti. Ozdoba hladiny i města. Pruhovaná elegance vod. Je jich tu kolem čtyř set. V sedmnáctém století, kdy byly gondoly hlavním dopravním prostředkem, jich tu bylo deset tisíc. Šlechtické rodiny zaměstnávaly svého vlastního gondoliéra, který je provázel dnem i nocí, byl přepravcem i důvěrníkem. Byl uchovatelem tajemství. Gondoliéři měli vstup do opery i divadla zdarma.

Donedávna se povolání gondoliéra předávalo z otce na syna a stále je mnoho gondoliérů, kteří povolání provozují v několikáté generaci. Pokud se chtěl gondoliérem stát někdo mimo rodinu, musel si najít takového, který neměl děti. Dnes se jím může stát každý, komu je přes osmnáct let, je dobrým plavcem, veslařem a certifikovaným záchranářem. Před nástupem do gondoliérské školy je třeba projít konkursem, který se koná jednou za několik let. Po studiu je třeba absolvovat praxi v délce šesti až dvanácti měsíců a následně se nechat přezkoušet porotou gondoliérů. Kdo projde, zastává post náhradníka. Později si lze požádat o licenci na stálé stanoviště. První gondoliérka vyplula v roce 2010.

Vaporetto

Městská vodní doprava. Projížďka ponořeným autobusem. Loď se trmácí od jednoho břehu k břehu protějšímu, jako by si nemohla vybrat. Funí a těžce dýchá, slouží už pár desítek let. Vaporetto, tedy parník. Název tu nechala doba, kdy kanál křižovaly lodě s parním pohonem. První loď vyjela v roce 1881, pojmenována Královna Margherita na počest manželky krále Umberta I, po které už v Neapoli pojmenovali pizzu. Gondoliéři se tehdy cítili ohroženi a proti zavedení vaporetta stávkovali. Dnes má flotila městské vodní dopravy na sto šedesát lodí, které brázdí benátské hladiny na dvaceti dvou linkách. Na zastávkách visí stále víc digitálních návěstí s aktuálními odjezdy. Často přijíždí načas. Tak už jen nenasednout na linku, co míří na druhou stranu.

Od tří jízd za den se vyplatí lístek na dvacet čtyři hodin, nebo lístek na více dní. Na stránkách dopravního podniku AVM lze dohledat ceny. Hodí se i aplikace AVM Venezia app pro hledání spojů. Lze také platit telefonem a platby se automaticky načtou do případné denní jízdenky.

Šestiny a čtvrti

Nenajdeš tu čtvrti, ale sestieri, šestiny. Šest městských částí. Ať se vydáš, kam chceš, padá ti pořád šestka. Tak vyjdi ven a putuj. Načni město od Santa Croce, která se jmenuje po kostelu, co tu již není, vyjdi z nádraží, vyloď se, vystup. Došlápni si na Dorsoduro, jejíž název možná odkazuje k písečným dunám, a navštiv kostel Chiesa di San Sebastiano, který od podlahy po strop vymaloval Veronese. V San Polo je Rialto, to srdce Benátek, ale jmenuje se po kostele svatého Pavla. San Marco, centrum okázalosti, pojmenovali podle baziliky. Ale které. Však víš. Pokračuješ do Castello, co nese jméno pevnosti, jež tu už není a kam už moc turistů nedojde, ale městu to tu sluší pořád stejně. Zbývá Cannaregio, podle canna, rákosů, co tu někdy dávno rostly v bažinách, plná kostelů, vína a místních.

Ulice

Ulice jsou dějstvím. Kulisou nekončícího představení. Procházíš podloubím sotoportego, mineš cavanu, kudy do domu zajížděly lodě. Necháš se strhnout, necháš se nést, dotkneš se vod, necháš se hladit, ochutnáš. Jen tak. Procitneš. Vyhneš se davům, zamíříš tam, kde můžeš být s městem téměř o samotě.

Chodníky byly původně hliněné. Později, ve třináctém století se kladly terakotové cihly, vyskládané do vzoru rybí kostry. Rychle se opotřebovávaly, ale ještě se po nich někde projdeš. Třeba před kostelem Madonna dell’Orto. V osmnáctém století se začalo dláždit kostkami z istrijského kamene. Nejprve ty důležitější ulice, které se tak staly salizade, dlážděné. Bylo jich položeno kolem sedmi milionů. Dlažebním kostkám se říkalo masegni, kameny. Trochu se ztrácely, a tak se doplňovaly levnějším vulkanickým trachytem, co se těžil v kopcích u Padovy. Dláždění bylo obvykle obdélníkového tvaru. Trojúhelníková dlažba je jen zde. Vzpomínka na dobu kamennou.

Dívej se. Přečti si na rohu název ulice na nizioleto, té místní fresce, černobílém poselství malovaném přímo na omítku. A ulice jsou zde různé. Můžeš kráčet po ulici, která je jako jinde via nebo benátsky calle z latinského callis, tedy cesta. Nebo širší a delší calla larghe. Nebo drobnější caletta. Fondamenta vede podél kanálu. Rio terà byl kdysi kanál, ale zasypali ho. Riva je ulice končící u moře, nebo je tu dlážděná salizada či paluda, co byla kdysi bažina. Ulice, kde stály obchody, byly ruge, z francouzského rue. Lista je ulice před velvyslanectvím cizí země.

Piazza, náměstí, je jen jedno. Piazza San Marco. Pak je tu ještě Piazzale Roma, náměstíčko. Ostatní veřejná prostranství jsou campo. Tedy pole. Ale v jiných městech by to bylo náměstí. Uprostřed campa stojí skoro vždycky studna. Ta zůstala z dob, kdy město nemělo pitnou vodu, a sbíralo dešťovou. Celé campo je tomu uzpůsobeno. Déšť prosakoval skrze dlažbu a byl filtrován vrstvou písku, až natekl do nádrží pod zemí. Tak se raději pilo víno nebo vinello, vínečko. Když není campo velké, je to campiello, políčko, nebo campazzo. Ještě jsou tu corti, prostranství, co by jinde byla také náměstí, ale vede sem jen jedna cesta.

A všechny ty ulice a všechna ta prostranství mají jména. Někdy po profesích, co se tu kdysi provozovaly. Calle del Pistor je ulicí Pekařů. Calle dei Avvocati je ulicí Advokátů. Řada ulic nese jména svatých, třeba Campo San Barnaba, či po šlechtických rodech, třeba Calle Contarini. Některé po národech, které tu žily a obchodovaly, třeba Fondaco dei Turchi. Fondaco jako skladiště. Turchi jako Turci.

A než se naděješ, vejdeš do Rio Terà dei Assassini, ulice Zabijáků, která bývala trochu temná a trochu osudová. Nájemné vraždy páchané zabijáky skrytými pod falešným vousem se tady ve dvanáctém století těšily takové oblibě, že za nošení falešného plnovousu byl trest smrti. Taky tu bylo, jako v jedné z prvních ulic, instalováno veřejné osvětlení. Raději tedy zamířit do Calle della Misericordia, ulice Milosrdenství, nebo vyhledat Fondamenta di Dona Onesta, nábřeží Počestné ženy, a pak Calle Amor dei Amici, ulice Přátelské lásky, a Calle dei Pensieri, ulice Myšlenek.

Mosty

Okrasa. To nejpraktičtější klenutí. Mostů je tu přes čtyři sta. Různé tvary, různé materiály, různé oblouky. Vzedmutí cest a rozhledů. Vždy nabídnou výhled na kanál, podjíždějící loď, turistu, co si dělá půl hodiny selfie. Vždy tě přenesou. Vždy tě podepřou. Ve své dlouhověkosti. Vždy tak přímé. Až na Ponte Storto, tedy Křivý most, co vede šikmo, protože to jinak nešlo. Je jich tu nakřivo sedm. Dříve se tu mosty stavěly bez zábradlí. Takový zbyl už jen jeden. Ponte Chiodo, pojmenovaný patrně po šlechtické rodině. Na ostrově Torcello je ještě Ponte del Diavolo, Ďáblův most. Dříve bylo snadné spadnout.

Na Ponte dei Pugni, mostu Pěstí, se konaly bitky a pěstní souboje. Kdo spadl do vody, prohrál. Nejvýše položeným mostem je Ponte dei Sospiri, most Vzdechů, kudy odcházeli od soudu odsouzení. Skrze jeho okna naposledy zahlédli svět. Přes Ponte degli Scalzi, most Bosých, chodili do svého kláštera bosí karmelitáni. U Ponte della Paglia, mostu Slámy, kotvily lodě dovážející slámu. Vedle Ponte de le Erbe, mostu Bylin, stál trh s bylinami. Ponte dei Meloni, most Melounů, je ten z nejnižších, zůstává na úrovni chodníku, a tak si ho ani nevšimneš. Kolena se mohla podlomit i na Ponte delle Tette, kde vystavovaly své zboží kurtizány. Ale vše se spravilo na Ponte del Purgatorio, mostu Očistce, pojmenovaném k připomínce Danta Alighieriho, který napsal Božskou komedii a miloval toto město. K jeho slávě zde stály tři domy – Inferno, Purgatorio, Paradiso; Peklo, Očistec, Ráj. Zbyl už jen most.

Liagò, altana, vedeta, balcone pensile

Přízemí benátských domů má vlhké zdi a obvykle slouží jako technický prostor nebo sklad. V prvním patře bývaly reprezentační prostory, o patro výš se bydlelo. Domy mají řadu drobných přírůstků. Balkony, terasy a verandy. K zachycení slunečních paprsků ve městě úzkých ulic, k vyhlížení, sušení prádla, setkávání. Někdy pro květiny. Prosté tvary na střechách domů či zastřešené a zasklené. Vyrašily spolu se stavbou kamenných domů ve třináctém století. Jsou na výšinách, ale někdy je doba snížila skoro k chodníku. To když se zasypal kanál a pod lodžií byla najednou místo hladiny ulice. Vznikaly a zanikaly. V archivech jsou záznamy o pokutách za vybudování takových verand, které bránily chodcům v průchodu. Liagò je obvykle zasklenou lodžií, altana je dřevěnou terasou na střeše, vedeta je malé vysuté okno umožňující výhled do ulice, balcone pensile je dodatečně přidělaným balkonem, zavěšeným na fasádě domu, tedy nástěnným balkonem.

Hordy

Tahle přesilovka není vůbec fér. Na padesát pět tisíc stálých obyvatel připadá ročně kolem třiceti milionů turistů. Byty se pronajímají návštěvníkům, což vyhání ceny nahoru, což následně vyhání stálé obyvatele. Když počet obyvatel klesl v roce 2009 pod šedesát tisíc, pořádali místní pohřeb Benátek.

A zbude pár míst a pár ulic, přes která budeš možná muset projít a kde tě strhne lidský proud. Jen zavři oči, ať tě někdo blízký převede. Jsi-li sám, jen zavři oči a třeba tě někdo vlídný převede.

Sklo

Giro d’Ombra

Spritz

Víno

Prosecco

Caffè

Bacaro, Osteria, Trattoria, Ristorante

Cicchetti

Carpaccio

La Biennale di Venezia

Carlo Alberto Scarpa

Ochutnávka benátských slov

ancò – dnes

acqua alta – zaplavení Benátek; když se spojí příliv s nízkým tlakem a větrem Scirocco

bigoli – benátské těstoviny, něco jako silnější špagety

do – dva

Ciao, čau