Roni Loren 

Ten poslední 

Originální název: The One For You 

Vydáno u Sourcebooks, LLC, USA 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

Copyright © 2019 by Roni Loren 

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC. 

www.sourcebooks.com 

All rights reserved. 

Translation © Anna Rybníčková, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2642-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-2643-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Prolog 

2005 

Ashton Isaacs seděl v zadní části dětského oddělení knihkupectví Knižní doupě a měl viditelnou erekci. Kincaid Breslinová ho pozorovala a jen stěží potlačovala samolibé uspokojení. Ash si jí zatím nevšiml. Stála opodál a s rukou přitisknutou k ústům zadržovala smích. Její kamarád ležel zabořený v jasně zeleném sedacím pytli, napůl schovaný ve stanu, který společně postavili jako čtecí koutek pro děti. Hlavní světla v obchodě byla zhasnutá, ale dvě lampy v dětském oddělení pořád vrhaly dost měkkého světla na to, aby Kincaid pochopila, co se děje.

Ashovi zakrývaly tvář tmavé vlasy, které mu padaly přes oči, a nos měl zabořený v knize. Rozhodně to nevypadalo, že by šlo o dětskou literaturu. Kromě očividného problému v kalhotách podupával obnošenými teniskami o koberec, jako by byl nervózní, nebo na něco čekal.

Kincaid se zazubila. Pohled na obvykle klidného a spořádaného Ashe v této kompromitující situaci ji bavil víc, než by měl. Strčila si ruce do zadních kapes džínů.

„Tak už ses dostal k té dobré části?“

Ash sebou trhl tak prudce, že vrazil hlavou do stropu stanu a málem ho celý zboural. „Co to sakra…“

Kincaid ho pobaveně sledovala, jak se nemotorně snaží vymotat ze stanu, který byl očividně navržen pro někoho o dvě hlavy menšího. Regály za ním se nebezpečně zakývaly.

„Do háje, KC,“ zamumlal, když se konečně postavil a rychle se k ní otočil zády, jako by kontroloval, jestli stan přežil. „Co tu děláš? Vždyť jsi odešla tak před půl hodinou.“

Pohupovala se na špičkách a snažila se zahlédnout obálku knihy, kterou četl. „Zapomněla jsem si batoh. Myslela jsem, že ho mám někde tady. Nechtěla jsem tě… vyrušit.“

„No bezva, příště na sebe aspoň upozorni předem. Co kdybych si myslel, že jsi zloděj? Mohl jsem tě zranit.“ Ash zastrčil rozečtenou knihu do police hned vedle Nenechte holuba řídit autobus. Kreslený holub na obálce vypadal pohoršeně.

„A co bys mi asi tak udělal? Hodil bys po mně oplzlou knížkou?“ rýpla si a přistoupila blíž.

„To není…“

Kincaid popadla knihu a otočila ji, aby si prohlédla obálku. Usmála se na svůdného vévodu v rozhalené košili. „No podívejme se na tebe. Pan čtenář thrillerů se pouští do neprobádaných vod. Zaujala tě obálka, co? Nedivím se. Ty břišáky jsou fakt působivý.“

Ash zabručel a dál k ní stál zády. „Nevybral jsem si ji kvůli břišákům. Máme číst co nejvíc knížek z našeho skladu, abychom je mohli doporučovat čtenářům. Tyhle knížky jsou populární. Jsem zodpovědný zaměstnanec.“ Kincaid přikývla. „Jistě. Ashton Isaacs, vzorový pracovník. Po pracovní době si čte erotické pasáže v dětském oddělení, které ho pak pořádně rozhicují. Tomu říkám nasazení. Měl bys dostat přidáno.“

Ash si povzdechl a konečně se k ní otočil a ostražitě na ni hleděl modrýma očima schovanýma za obroučkami brýlí. „Jsi jako buldok, co se zakousl a nepustí, Breslinová. Normální člověk by tuhle situaci prostě taktně přešel a změnil téma.“

Usmála se. „Škoda, že nejsem normální. A vážně si myslíš, že taktně přejdu to, co se ti právě děje v kalhotách? Děláš mi to fakt jednoduchý.“ Přejela prstem po hraně knihy, kde byly stránky lehce rozevřené, a našla pasáž, kterou četl. „Tak z čeho se našemu literárnímu snobovi zrychlí tep?“ začala nahlas číst. „William přejel jazykem po Isabellině sladkém…“

Ash jí knihu vytrhl z ruky dřív, než stihla dokončit větu, a schoval ji pod paži. „Na tohle jsi ještě moc malá, KC.“ Sáhl po knížce s holubem a podal jí tu. „Tahle by ti mohla sednout víc. Ten holub je samý průšvih. Máte toho hodně společného.“

Kincaid se rozesmála a vrátila dětskou knihu na polici. Ash byl jen o tři měsíce starší než ona, ale klidně by vsadila všechny své skromné úspory na to, že měla víc zkušeností. Za ty tři roky, co spolu pracovali v knihkupectví, Ash s nikým nechodil a ještě předtím měl jen krátkou známost s Harmony Johnsonovou v prváku. A slovo známost bylo možná až moc silné – párkrát spolu šli do kina a na školní ples.

Od té doby pokaždé, když nějaká dívka vešla do obchodu a začala s Ashem flirtovat, působil naprosto netečně. Kincaid věděla, že Ash má jediný cíl – získat stipendium a vypadnout z tohohle města. Podle svých slov neměl na randění čas, což její kluk Graham považoval za nesmysl. „Proč by ses nemohl pilně učit a zároveň si trochu užívat?“ říkal často. Jenže Kincaid rozuměla Ashově odhodlání tak, jak Graham nikdy nemohl. Grahamovým rodičům tohle knihkupectví patřilo a mohli mu zaplatit jakoukoli školu, na kterou si pomyslel. Ashovi rodiče na tom sice byli lépe než ona a její máma, jeho otec, trenér školního fotbalového týmu, měl však ke každému utracenému dolaru tisíc podmínek. Ash by od něj dostal peníze na vysokou jedině tehdy, pokud by studoval něco praktického na Texaské univerzitě, kde kdysi studoval i on. Jenže Ash praktické věci nesnášel. Toužil psát, cestovat a rozhodně nechtěl zůstat tady. Stejně jako ona věděl, že pokud chce získat něco víc než jen maturitu ze střední školy Long Acre, bude si cestu z tohohle města muset najít sám.

„Přiznej se,“ řekla s úsměvem. „Vzal jsi mi tu knížku, protože jakmile odejdu, dočteš si ji. Umíráš touhou zjistit, co William udělá s jazykem dál.“ Natáhla se po knize.

„Mě by to taky zajímalo.“

Plácl ji po ruce. „Na to zapomeň.“

Všimla si čísla na hřbetu. „Počkej. To je pátý díl série?“ Rozzářila se a nadšení z ní teď přímo prýštilo. „Což znamená, že jsi přečetl všechny předchozí díly, protože můj kamarád Ash by nikdy nezačal číst sérii od prostředka. To by byla svatokrádež. Vedl sis pečlivé poznámky? Marginálie? Zvýraznil sis důležité pasáže? Chci znát všechny detaily.“

„Proč já tě vlastně pořád ještě považuju za kamarádku?“ zabručel a obrátil oči v sloup.

Usmála se a s přehnanou nevinností na něj zamrkala.

„Protože jsem neodolatelná?“

„Protože se tě nedá zbavit,“ ušklíbl se. Kincaid však neunikl záblesk přátelské něhy v jeho očích. „Ale najdi si vlastní lechtivou literaturu. Tohle je moje. A teda – marginálie? Někdo si zjevně oblíbil ten kalendář se slovíčky na každý den, co jsem jí dal k Vánocům.“

Přimhouřila oči. „Znám spoustu složitých slovíček. Třeba ‚povýšený‘. ‚Snobský‘. ‚Sebestředný‘.“

Přikývl. „Dostalas mě.“

„Víš, kdybys mi konečně dovolil seznámit tě s některou z mých kamarádek, mohl bys tu svou lechtivou literaturu zažít i naživo.“ Potřásla hlavou. „Teda… Teď to zní, jako by moje kamarádky byly lehké holky. Víš, jak to myslím. Mohl bys vylézt z tohohle doupěte a potkat opravdovou holku.“ Rozpřáhla paže, jako by mu jednu mohla vyčarovat rovnou před očima. „Blíží se ples. Potřebuješ doprovod. Je čas začít plánovat.“

Ash se na ni zadíval a koutky mu zacukaly v úsměvu.

„Zní to, jako by ses mě jen snažila dostat s někým do postele.“

Kincaid nasadila nevinný výraz. „A bylo by to tak hrozné?“

„Unikl mi ten okamžik, kdy ses změnila v kluka a ocitli jsme se ve školní šatně?“ Nafoukl hruď a nasadil hlubší hlas: „Brácho, potřebuješ nějakou kost a konečně vypustit hada.“

Znechuceně se ošila. „Bože můj, to je odporný. Nikdo přece neříká vypustit hada.“ Zamávala rukou, jako by chtěla ten obraz fyzicky vymazat z hlavy.

„Tak co třeba ojet?“ navrhl.

„To jen potvrzuje, že tě musíme dostat z tohohle knihkupectví. Vždyť ty už ani neumíš mluvit.“

„Říká holka, co pořád ještě zní, jako by vyrůstala někde mezi kravínem a rodeem,“ utrousil a schválně přehnal její jižanský přízvuk, který ji od dětství provázel.

„Sklapni. A pro tvoji informaci, jako kluk bych byla naprosto skvělá. Nikdy bych se nesnížila k tomu říkat ‚brácho‘ nebo ‚ojet‘, děkuju pěkně.“ Šťouchla ho do ramene. „Chci jen, abys šel na ples se mnou a Grahamem. Určitě se ti někdo líbí. Třeba někdo ve škole, ne?“

Ash zvážněl a uhnul očima stranou. „Ani ne.“

„Ani ne?“ Něco se v ní zachvělo, její vnitřní radar se rozblikal. „To není ne. Panebože, ty někoho máš! Ash má tajnou lásku!“ Přistoupila blíž a zadívala se mu do očí. „Musím okamžitě vědět, o koho jde. Přísahám, že to nikomu neřeknu.“

Ash si trpitelsky povzdechl. „Ty se fakt nikdy nevzdáš.“ Přikývla. „Je to jedna z mých nejlepších vlastností.“ Zavrtěl hlavou. „Máš smůlu. Neřeknu ti to. A důvody? Za a) je pro tebe fyzicky nemožné udržet tajemství. Utrápila by ses tím a já nechci mít na svědomí tvoji smrt. A za b) ta osoba není k mání, takže na tom nezáleží.“

„Nikdo není nedosažitelný,“ řekla rozhodně. „Viděls, s kým chodím? Kdo by si kdy pomyslel, že Graham Lowell bude randit s dcerou ženy, jejíž největší dovednost spočívá v tom, že si každý měsíc sežene jinýho chlapa, který jí zaplatí nájem?“

Ash se zamračil a upravil si brýle. „To neříkej.“

„Co nemám říkat?“

„Neříkej, že je Graham něco víc než ty jen proto, že má prachy a rodiče, kteří se chovají jako normální lidi. Nic proti němu, ale to je prostě loterie při narození, ne nějaká zásluha. A vůbec netušíš, jak strašně moc se snažil udělat na tebe dojem, když tě chtěl sbalit. To ty jsi byla mimo jeho ligu, ne naopak.“

Kincaid zabolelo u srdce, když slyšela, s jakou vážností to řekl. „Ach, Ashi, ty mě máš doopravdy rád.“

Protočil oči.

„Ale právě proto tvoje tajná láska možná taky není tak úplně nedosažitelná,“ pokračovala. „Třeba bys měl zkusit Grahamovu metodu. Napsat jí pár romantických dopisů. Já do něj byla napůl zamilovaná ještě předtím, než jsem s ním vůbec šla na první rande. Po těch vzkazech, co mi nechával… Jak bych mu mohla odolat?“

Ashovi ztuhl výraz ve tváři. „V tomhle případě by dopisy nejspíš nefungovaly.“

„A proč ne?“

Položil jí ruku na rameno a dal jí pohledem jasně najevo, že tímto rozhovor skončil. „Protože ta holka není pro mě. Chodí s někým jiným.“

Kincaid pootevřela ústa. Ve vzduchu mezi nimi visela nevyřčená slova. V hlavě jí začal naskakovat seznam všech zadaných holek ve škole, ale než stihla cokoliv říct, v zadní části obchodu zaskřípaly dveře a po dřevěné podlaze se rozlehly těžké kroky.

„Co ti tak trvá, zlato?“

Ash okamžitě stáhl ruku z jejího ramene a ustoupil o krok zpět, až málem zakopl o stan v dětském koutku. Kincaid otočila hlavu směrem ke Grahamovu hlasu, který se nesl přes police. Podlaha pod jeho kroky zavrzala.

„Jsme v dětském oddělení,“ zavolala. „Ash potřeboval pomoct s vyřazením závadných titulů.“

Na konci uličky se objevil vysoký blonďák s velkýma hnědýma očima. Když ji uviděl, rozzářil se mu obličej.

„Tady je moje holka.“

Když ji Graham objal kolem pasu a políbil ji do vlasů, ucítila Kincaid šimrání v žaludku. Na střední měla spoustu kluků – většina vztahů velice rychle ztroskotala –, ale žádný z nich nebyl jako Graham. Nebál se projevovat city, říkat jí zamilované hlouposti. Opravdu ji miloval. Nejen proto, že měla velká prsa a dělala roztleskávačku.

„Ahoj, brouku,“ zamumlala a opřela se o něj. „Promiň. Už jsem chtěla jít za tebou. Ale…“

„Ale zakecala ses a úplně jsi zapomněla, že sedím venku ve tmě a zimě,“ dokončil za ni, jako by přesně věděl, co se chystá říct. „A teď budeme mít ještě větší zpoždění. Ta tvoje zapomnětlivost…“

Řekl to pobaveně, jako by ji škádlil, ale stejně ji to zabolelo. Poslední dobou jí Graham často vyčítal, že je roztržitá. Snažila se na sobě pracovat, ale měla pozornost jako akvarijní rybička. „Promiň. Nechtěla jsem…“

„To byla moje chyba,“ skočil jí do řeči Ash. „Potřeboval jsem pomoct. Netušil jsem, že čekáš venku.“

„Ty už jsi s mojí holkou dneska strávil dost času, Isaacsi, nebo ne?“ zasmál se Graham. „Kdyby šlo o někoho jinýho, asi bych musel žárlit.“

Ash na něj suše pohlédl. „To fakt díky. Jsem rád, že působím tak neškodně.“

Graham se zasmál a lehce ho bouchl do ramene. „Ale no tak, neber si to tak. Vždyť víš, jak to myslím.“

Kincaid se opřela o Grahama a zhluboka se nadechla. Jeho vlasy voněly po šamponu s čajovníkovým olejem, který mu koupila. „Jo, Ash je jako otravný brácha, kterého jsem nikdy neměla.“

Ash zamumlal cosi, co znělo jako sarkastický komentář, a pak se otočil, aby srovnal stan, ve kterém předtím ležel.

Graham se na ni znovu podíval. „Tak co, našlas ten batoh?“

Zakřenila se. „Ups. Nějak jsem přestala hledat, když jsem narazila na Ashe.“

Graham se na ni podíval s výrazem, jakým se dívá člověk na štěně, které se mu už po několikáté vyčůralo koberec. „Zlato…“

Zvedla se na špičky a umlčela ho polibkem. „Dvě vteřiny. Slibuju.“

Zatahal ji za culík. „Máš štěstí, že tě miluju tak, až mi to připadá roztomilý.“

Zazubila se na něj. Jeho slova ji pohladila jako letní vánek. Dlouho to bylo tak, že když se na ni kluci podívali, viděli jen jedno: párty holku, kterou je snadné dostat do postele. Jablko přece nepadá daleko od stromu, že? Graham se na ni takhle nedíval. Neviděl, odkud pochází ani kdo je její rodina. Neviděl v ní lehký cíl. Jasně, líbila se mu, to nepopíral, ale viděl mnohem víc než jen vzhled. Líbilo se mu, jaká je, a chtěl jí pomoct být ještě lepší verzí sebe sama. Ten kluk, který jí dřív připadal úplně nedosažitelný – místopředseda studentské rady, syn jedné z nejznámějších rodin ve městě, někdo, koho čekají velké věci –, ji miloval. Tak moc, že přemýšlel, jak to udělat, aby ji mohl vzít s sebou na vysokou. Věřil jejich vztahu natolik, že chtěl poprosit rodinu, aby jí finančně pomohla se školou poblíž jeho univerzity, jen aby mohli zůstat spolu. Vztah s Grahamem byl opravdový. Skutečný. Navzdory tomu, že jí máma neustále opakovala, že všichni chlapi jsou sobečtí hajzlové, co chtějí jen jedno, si Kincaid nějakým zázrakem našla vlastní milostný příběh.

„Tak pojď, jdeme najít ten tvůj batoh,“ řekl Graham a ťuknul si s Ashem pěstí na rozloučenou. „A ty už taky padej, kámo. Vím určitě, že ti rodiče přesčasy neproplácí.“

„Mizím odsud,“ přikývl Ash a zasunul si knížku za pas džínů.

Kincaid se na něj zazubila. „A dej vědět, co nakonec William s tím jazykem provede.“

Ash udržel kamenný výraz, ale cítil, že se mu po krku rozvil temný ruměnec.

„Cože?“ zeptal se Graham.

„Nic, zlato,“ odpověděla vesele. „Jen si dobírám svého otravného bráchu.“

Jakmile se Graham otočil a zamířil uličkou pryč, Ash na ni ukázal prostředníček.

Ona mu mlčky poslala polibek a zašeptala: „Taky tě miluju.“

Když se vydala za Grahamem, Ash tiše zamumlal něco, co znělo jako já tebe víc, ale bylo to tak potichu, že si tím nebyla jistá.

Překvapeně se otočila. „Co jsi říkal?“

Ash si založil ruce na hrudi a vyhýbal se jejímu pohledu. „Říkal jsem, že se uvidíme zítra.“

Zamračila se. „Jo, aha.“

Ten zvláštní výraz v jeho tváři se jí nelíbil. Měla chuť se zeptat, co se děje, ale Graham už byl o pár kroků napřed a nechtěla, aby na ni musel znovu čekat. Byl to sice slaďouš, ale když ho něco otrávilo, uměl být pěkně kousavý. Nechtěla jim zkazit večer, a tak se otočila a následovala ho.

Nechala Ashe o samotě a pustila z hlavy to, co si myslela, že slyšela, i ten zvláštní pocit, který to v ní zanechalo.

Kapitola 
PRVNÍ 

SOUČASNOST 

Kincaid Breslinová byla přesně ten typ holky, která v hororu zemře jako první. Na střední si z ní kvůli tomu dělali kamarádi legraci pokaždé, když si na Halloween pouštěli maraton hororových klasik. Byla by první na řadě – polonahá ječící blondýna prchající jako o život. Kapitánka týmu roztleskávaček. Holka, která chodila se školní hvězdou. Žádný svatoušek. V osmdesátkových hororech jasná oběť. Taková postava by se na plátně neohřála ani pár minut. V titulcích by figurovala jako „roztleskávačka č. 1“ nebo „hysterická holka č. 2“. Jenže kamarádi se spletli. Když se Kincaidin život proměnil v opravdový horor, nějakým zázrakem přežila. Většina jejích přátel takové štěstí neměla. Skutečný život se neřídí scénářem. Člověk by si myslel, že po takové zkušenosti se bude vyhýbat čemukoliv jen vzdáleně děsivému. Ale když si teď prohlížela rozlehlý, chátrající statek, který by klidně mohl být kulisou pro další teenagerský krvák, věděla, že má problém – byla do něj po uši zamilovaná.

„Do háje,“ pronesla její kamarádka Liv a v ruce pevně svírala foťák. „Vážně musíme jít dovnitř?“

Kincaid se zamračila. „Samozřejmě. Potřebuju fotky interiéru. Na internetu není zatím ani jedna a Bethany je chce vidět co nejdřív. A co Bethany chce, to dostane. Tuhle zakázku potřebuju.“ Vrhla po Liv prosebný pohled.

„Prosím tě, udělej to tak, aby na fotkách tohle místo působilo neodolatelně.“

Liv se na kamarádku podívala s jistou dávkou skepse, jako by už teď litovala, že nabídla svoje fotografické služby Kincaidině ne zrovna nenáročné klientce. „Kdy tu naposledy někdo byl, že by tu třeba trochu vyvětral? Nechali to tu alespoň vykouřit, nebo ještě líp, pozvali si sem exorcistu, aby vyhnal všechny zlý duchy?“

Kincaid se uchechtla, překvapená, jak moc její obvykle neotřesitelná kamarádka panikaří. „No teda, neřekla bych, že zrovna ty věříš na duchy. To bývá spíš moje parketa. Je to prostě starý dům.“

Liv se na ni významně podívala a přitom se s naprostou vážností pokřižovala a zamumlala cosi španělsky.

„Chica, tohle je stoprocentně doupě rozzuřených duchů sériových vrahů. Možná i upírů. Vsadím se, že na půdě jsou lidské ostatky. A ve sklepě brána do pekla. Nehodlám ti tu dělat Willow v tvojí verzi Buffy, přemožitelky upírů.“ Kincaid se rozesmála. „Lovit upíry by vlastně nebylo špatný, ale sklep tu bohužel není.“ Dala si ruce v bok a znovu se zadívala na dům. „Připadá mi… malebný.“

Liv na ni vrhla nevěřícný pohled. „Malebný? To je ten tvůj makléřský slovník. ‚Příjemný‘ znamená malý. ‚Vhodný k rekonstrukci‘ rovná se černá díra na peníze. A ‚malebný‘? To je kód pro démony z pekel, co ti sežerou duši, jen co překročíš práh. Kolik za to chtějí?“

Kincaid nahlédla do poznámek ze svého hovoru s kolegou Ferrisem. „Majitel chce půl milionu dolarů.“

„Páni,“ prohlásila Liv a zvedla foťák, aby vyfotila širokou, trouchnivějící verandu. „Někdo si s touhle strašidelnou barabiznou dost věří.“

„V ceně je i pořádný kus pozemku. A dům patřil jedné ze zakládajících rodin v Long Acre. Má historickou hodnotu,“ ohradila se Kincaid, aniž by sama věděla proč. Možná proto, že pokud brzy neuzavře větší obchod, začnou se v kanceláři ptát, jestli opravdu potřebují čtyři makléře na plný úvazek.

„Ha. Další makléřský eufemismus. ‚Historická hodnota‘ znamená ‚starý a plesnivý‘.“ Liv přešla o pár kroků stranou a zaměřila objektiv na druhé patro s oprýskanou bílou fasádou. „Ale mám v tebe plnou důvěru. Dokázala bys prodat i šampon plešounovi. Určitě se najde někdo, komu to tu bude připadat… malebné.“

„Myslím, že Bethany bude nadšená.“ Bethany Winterbourneová se stěhovala z Austinu a chtěla si po rozvodu vytvořit svůj „superútulný palác snů daleko od města“. Viděla příliš mnoho pořadů o renovacích starých domů a myslela si, že texaský venkov bude plný obrovských sídel za směšné ceny.

Kincaid pro ni hledala dům už půl roku a desítky menších domků ve vedlejším Wilderu jí Bethany smetla ze stolu hned po prohlídce. Tohle byla první nemovitost, která měla dostatečnou rozlohu. Navíc se ještě oficiálně nedostala na trh, takže ji nikdo jiný neviděl. Možná se jí pro Bethany podaří získat dobrou cenu, a navíc bez konkurence.

O domě jí pověděl Ferris, protože věděl, že Kincaid si chce Bethany konečně vyškrtnout ze seznamu. A taky věděl, že po mizerném roce, kdy prodala jen pár domů, potřebuje uspět. Tohle by pro ni mohl být zlom.

Ale když teď Kincaid stála před domem a představovala si ho vyzdobený podle Bethanina vkusu – s bílým lakovaným nábytkem a růžovými flitrovými polštářky s nápisy jako „Záříš jako hvězda!“ –, udělalo se jí trochu nevolno, jako když se napijete zkaženého mléka.

Uměla ocenit originální vkus. Právě měla na sobě kalhotky s fialovými lamami, takže koho ona mohla soudit? Ať si každý dělá, co chce. Ale tenhle dům měl duši. Snad ne posedlou zlými démony, jak si představovala Liv. Každopádně přímo volal po tom, aby ho někdo znovu vzkřísil do jeho původní nádhery. Kincaid si ho představila tak, jak musel vypadat, když ho za hranicí města před lety postavili. Kolem nic než krajina, vinice ještě neexistovaly, turisté žádní, jen země plná nadějí. Byl to přesně ten typ domu, o němž snila, když šla ze školy domů přes bohatší čtvrti – zpátky do pronajaté díry, kterou sdílela s matkou. Toužila po vřelém domově, kde se z kuchyně line vůně jídla a rozléhá se smích. V její realitě ale byla v koupelně plesnivá díra v podlaze, špinavě béžové zdi a v kredenci jediné dvě položky, krabice makaronů se sýrem a párky ve sklenici. Jídlo, které si umí dítě uvařit samo, protože máma večer většinou nebývala doma.

Liv k ní přistoupila blíž a zastrčila si pramen vlasů za ucho. „Neboj, jen si z tebe utahuju. Zvládnu to dobře nafotit. Všechno je to o úhlu a světle. A navíc – co je ošuntělé a opotřebované, může být pro ty správné oči krásné. Třeba Finn mě vidí každé ráno a stejně mě pořád chce.“ Kincaid obrátila oči v sloup. I v džínách a obyčejném tričku vypadala Liv jako bohyně: dlouhé řasy, tmavá pleť, husté černé vlasy. „Ale jdi. Ty nejsi ani ošuntělá, ani opotřebovaná, a moc dobře to víš.“

Navíc, i kdyby Liv vypadala jako skřet, Kincaid věděla, že by to Finnovi bylo jedno. Ten chlap ji miloval tak, že se v její přítomnosti vždycky celý rozzářil. Kincaid si vzpomněla, jaké to bylo, když se takhle někdo díval na ni. Bylo to dávno, ale ten pocit si pamatovala: naprosté opojení z toho, že vás někdo miluje naplno. Probudil se v ní známý smutek, ale zatlačila ho zpátky, než se stihl dostat na povrch. Nasadila úsměv – ten, který si za ta léta nacvičila tak dokonale, že ho dokázala vykouzlit i tehdy, když jí nebylo do smíchu.

„Ale prosím tě. Každý jsme trochu opotřebovaný životem,“ řekla Liv a lehce do kamarádky šťouchla ramenem.

„Díky tomu jsme přece zajímaví, ne? Stejně jako tenhle dům.“ Chytila Kincaid za ruku. „Pojď, podíváme se, jak tahle stará dáma vypadá uvnitř.“ Ohlédla se přes rameno, zatímco ji táhla za sebou. „Ale varuju tě, jestli uvidím ducha hledajícího nového hostitele nebo démona lačnícího po mé duši, beru roha, kámoško.“

To už se Kincaid upřímně rozesmála „Ráda slyším, že se na tebe můžu spolehnout. Ty jsi vážně kámoška do nepohody, Olivie Ariasová.“

Liv se rozesmála. „Hele, ty máš podpatky, ve kterých se nedá utíkat. A víš přece, že si to tyhle příšery vždycky namíří nejdřív na prsatou blondýnu. Nemáš šanci. Já jsem jen praktická. Když bude potřeba, tak poběžím pro pomoc, čestný skautský.“

Kincaid si pobaveně odfrkla.

Liv ji vedla po půvabně křivolakých schodech ke vchodu, kde Kincaid vytáhla klíč z bezpečnostní schránky. Odemkla dveře a vrzající panty oznámily jejich příchod. Napadlo ji, že se každou chvíli vynoří ježibaba a strčí je do pece, ale když vešly do předsíně, přivítal je jen prach a zatuchlý vzduch dlouho neobývaného domu. Ale i přesto Kincaid pod tou vrstvou zanedbanosti cítila potenciál. Dřevěné podlahy, které by se daly zrenovovat. Vysoké stropy. Krásné zárubně a původní štukování. Tenhle dům měl díky svému stáří opravdovou duši. Byl nedokonalý tím nejlepším způsobem. Pak se zarazila. Přesně takový nápis by si Bethany určitě nechala vyšít na polštářek ve svém novém domě. A kdyby dostala příležitost, mohla by se tím domem stát právě tahle nemovitost.

Liv mezitím tiše fotila předsíň, která se otevírala do hlavní obytné části napravo. V místnosti se rozléhalo jen tiché cvakání závěrky. Ohlédla se a přes rameno se na Kincaid pousmála. „Zatím žádní třpytiví upíři.“

Kincaid přejela rukou po zábradlí u schodů, z něhož se olupoval nátěr. „Škoda.“

„Ale hele, zatím nás nenapadl nikdo v hokejové masce, tak to taky beru jako úspěch.“ Liv jí ukázala přehnané gesto palce nahoru.

„Malá vítězství,“ odvětila Kincaid, dala si ruce v bok a zkusila se na prostor dívat objektivně. „Původní detaily. Potřebuje kompletní renovaci. Inspekce může být ošemetná.“ Sáhla do kabelky pro vytištěné poznámky. „Před pár lety se tu dělaly nové rozvody elektřiny i vody. To je fajn. Potřebuje hlavně kosmetické úpravy.“

„Kosmetické?“ Liv nadzvedla obočí. „Zlato, tohle potřebuje víc než řasenku a trochu pudru. Tady to volá po plastické operaci celého obličeje.“

Zvenčí se ozval poryv větru, okna zarachotila a vstupní dveře se s ohlušujícím prásknutím zabouchly, až se to rozlehlo chodbou i obytným prostorem. Obě nadskočily.

„Sakra,“ vydechla Liv a položila si ruku na srdce. „To nebylo nutný, dome! Přestaň se nás snažit vyděsit.“

„Ajaj, rozhněvala jsi poltergeisty,“ odpověděla Kincaid s hranou vážností. „Neměla bys o domě mluvit ošklivě.“ Položila si prst na rty, pohlédla významně ke schodišti a pak nahlas zvolala: „Nic si z té zlé Liv nedělej, vypadáš nádherně, zlatíčko! Jako jarní květinka. Jsi nejkrásnější vila v celé ulici. Ostatní ti jen závidí!“

Liv přikývla a přidala: „Bezkonkurenční královna plesu!“

Obě vzhlédly ke schodům, jako by snad opravdu čekaly, že se objeví paní domu. A pak se rozesmály, když si uvědomily, že skutečně čekaly na odpověď.

Kincaid kývla hlavou doprava a Liv ji následovala do hlavního obytného prostoru. Prkenná podlaha pod jejich vahou zaprotestovala. Obývací pokoj měl vysoký strop a zaplňovalo ho tlumené zaprášené světlo proudící dovnitř vysokými okny – místnost vypadala, jako by přes ni někdo přetáhl retro instagramový filtr.

„To je tedy prostor,“ řekla Liv uznale, zaklonila hlavu a prohlížela si strop.

„Na takhle starý dům je opravdu velkorysý. Musela tu žít početná rodina.“

„A bohatá. Tahle místnost se mi líbí,“ poznamenala Liv a přejela prstem po skleněné okenní tabulce, až v prachu zůstala čistá čára. „Je tu dobré světlo. I přes ta špinavá okna.“

„Jo. Tohle by mohla být skvělá společenská místnost. V patře je šest ložnic a dvě další dole, takže kdo má velkou rodinu nebo se třeba stará o starší rodiče, měl by tu dost místa.“

Bethany byla single a bezdětná – stejně jako Kincaid –, takže rodinný potenciál nemovitosti zdůrazňovat nebude. Možná by budoucí majitelka z místnosti udělala prostor pro společenské akce. A všechny ty ložnice? O těch lze mluvit jako o šatnách, ateliérech nebo pokojích pro hosty. Liv mezitím vyfotila krb obložený kamenem s jednoduchou, ale krásnou římsou z přírodního dubu. „Umíš si představit, že bys v takovém domě vyrůstala? Teda, když byl ještě v plné kráse? Myslím, že byt naší rodiny by se pohodlně vešel do třetiny přízemí.“

„Je to tu jako vystřižené ze starého filmu.“ Kincaid si dokázala představit partu dětí, jak dupou po schodech, tahají bláto z venku a za patami jim běhá pes. Ty obrazy jí vykouzlily úsměv na tváři. Byly to ty samé sny, jaké si jako dítě vytvářela, když šla ze školy domů a procházela kolem hezkých domů bohatých lidí. Šťastní rodiče. Děti, které si čtou knížky. Společná večeře u stolu. Teplo domova. Tehdy si říkala: jednou. Jednou to bude moje. Jednou budu ta, kdo žije ve světle těch oken, s dětmi, co přijdou zablácené z hřiště, s mužem, který se na mě těší.

Muže svých snů však už dávno ztratila. A ve dvaatřiceti, po sérii vztahů, které nikam nevedly, už pochopila, že člověk má jen jednu opravdovou lásku za život. Nikdo další se mu nikdy nevyrovnal. Musela se toho snu vzdát. Smířila se s tím. Jenže teď ji začala lákat jiná představa. V duchu viděla lidi se šálky kávy, jak si povídají, usazení v pohodlných křeslech. Ženu čtoucí knihu u krbu. Pár, který si plánuje výlet po texaských vinicích. Téměř cítila vůni skořicových šneků, které by jim upekla.

Nebezpečně lákavá představa. Stejně klamavá jako ten uhlazený týpek v baru, co se usměje a řekne: „No tak, ještě jednu skleničku. Co se může stát?“

Tohle nebyl důvod, proč tu byla. Musela přestat s těmi sladkobolnými fantaziemi. Už nebyla tou holkou, která si z ničeho dokáže vytvořit pohádku. Ale jako obvykle, dřív než její mozek stihl vyslat signál „drž pusu“, ústa se otevřela. „Tohle by byl půvabný penzion.“

Liv sklonila foťák a zadívala se na ni. „Myslíš?“

„Copak to nevidíš?“ Kincaid ten obraz před očima viděla naprosto jasně – ten dům jako by si o to říkal.

Liv se znovu rozhlédla, tentokrát pomalu, soustředěně.

„Moje fotografické já v tom vidí spíš perfektní kulisu pro halloweenské focení nebo víkend s vražednou zápletkou, ale možná máš pravdu. Po pořádné rekonstrukci by to šlo. Rozhodně je tu na to dost prostoru.“ Pak se otočila zpátky ke Kincaid. „Ale stálo by to majlant. A je otázka, jestli by to vůbec byznysově dávalo smysl. V Long Acre je turistů pomálu. Jezdí sem maximálně fanoušci skutečných tragédií. A těm by úplně stačil pokoj s bránou do pekla.“ Kincaid při té představě zbledla. Nic ji nedokázalo vytočit víc než lidé, kteří projížděli kolem její bývalé střední školy a fotili si ji jako kulisu z nějakého thrilleru, místo aby ji vnímali jako místo, kde skutečně umírali lidé. Kde umírali její blízcí. Byl to mimo jiné i jeden z důvodů, proč se v téhle oblasti tak těžko prodávaly nemovitosti. Kdo by chtěl posílat děti do školy, která se nechvalně proslavila hromadnou střelbou?

„Nevím,“ řekla. „Ale myslím, že by se to dalo prezentovat jako klidné, odlehlé útočiště, patnáct minut od jezera Wilder a hodinu jízdy od ruchu Austinu. V okolí jsou vinice, je to dál od hlavní silnice, takže to opravdu působí odříznuté od světa.“

„Nebo jako místo, kde tě nikdo neuslyší křičet,“ podotkla Liv.

„Liv!“

Kamarádka zvedla ruku ve smířlivém gestu a usmála se. „Dělám si legraci. Skoro. Ale máš pravdu, potenciál by tady možná byl. Máš někoho, kdo hledá místo pro penzion?“

„Ne tak úplně,“ zamumlala Kincaid spíš pro sebe než pro Liv. Skousla si ret a znovu se podívala na požadovanou cenu, aby si připomněla, proč se nesmí nechat unést. Půl milionu dolarů. A k tomu ten dům potřebuje kompletní přestavbu. Potřebovala, aby její racionální část mozku – ta, která beztak pracovala vždy jen napůl – konečně nastoupila do služby. „Jen přemýšlím nahlas.“

Kincaid se vydala kolem Liv k otvoru ve zdi v zadním rohu obytného prostoru a při vstupu do další místnosti zalapala po dechu. Liv vběhla za ní, foťák se jí houpal na krku. „Co je? Vlkodlak? Děsivej klaun?“ Když uviděla, na co Kincaid zírá, zasténala. „Ježíši. Tak to je… hodně růžový.“

Ale to nebylo to, co Kincaid vyrazilo dech. Kuchyně byla snová. Větší, než čekala u domu z téhle éry, a tak neodolatelně kouzelná, že se jí z toho svíralo srdce. Samozřejmě, celé by to muselo pryč, růžové skříňky a umakartové desky vypadaly, jako by se jahodový jogurt a laciná tapeta opily a společně stvořily tuhle malou zrůdičku, ale samotný základ místnosti byl nádherný. Představila si dvojitou troubu a velký ostrůvek, kde by mohla připravovat jídlo.

„Tohle se evidentně dělalo v osmdesátkách,“ poznamenala Liv tónem, který jasně naznačoval, co si o stylu myslí.

„A i na osmdesátky měl ten někdo dost špatný vkus.“ Kincaid přešla ke dřezu, za nímž bylo velké okno, a zadívala se ven do zarostlé bylinkové zahrádky. Rozmarýn, tymián a něco, co připomínalo mátu, ta se tam zřejmě rozrostla na úkor všeho kolem. „To je…“

Někde ve starém domě hlasitě zaskřípaly dveře a obě sebou trhly. Instinktivně se přitiskly k sobě. Liv chytila Kincaid za paži a druhou rukou zvedla foťák jako zbraň.

Kincaid v hlavě naskakovaly všechny obrazy, které do ní Liv nasadila svými řečmi: duchové, vrazi, démoni. A samozřejmě ten, co se jí vždycky zhmotnil jako první – chlapci se zbraněmi.

Jenže hlas, který se ozval z chodby, nepatřil žádnému muži ani nadpřirozenému démonovi, spíš té nejotravnější lidské bytosti pod sluncem. „Nádherné dobové detaily. Opravdu historický klenot. Myslím, že tohle se na trhu dlouho neohřeje. Sotva se mi dneska podařilo domluvit prohlídku, ale znáte mě, mám svoje cestičky. No není to tu kouzelné?“

Kincaid se sevřel žaludek. Co provedla, že si tohle dneska zasloužila? „Pane Bože, dej mi sílu… a panáka tequily.“

„Kdo to je?“ zašeptala Liv.

Kincaid doufala, že se plete, ale ten přehnaně sladký, nosový tón by poznala kdekoli. „Valerie Van Ardenová. Hvězda Wilder Reality. Nemám ponětí, co tu dělá. Ten dům má pod sebou Ferris a ještě ani není oficiálně v nabídce.“

„Chápu to správně, že Valerii Van Ardenovou nemáme rády?“ zeptala se Liv, zatímco se Valeriin hlas odrážel od stěn jako falešná písnička.

„Rozhodně ne. Myslí si, že slunce vychází jen pro ni. A navíc mě nesnáší, protože jsem kdysi chodila s chlápkem, na kterého si dělala zálusk. Tvrdí, že jsem jí ho přebrala. Jako kdyby šlo lidi krást.“

„Super,“ odtušila Liv a obě vyrazily z kuchyně zpět do obývacího pokoje.

Valerie právě vycházela z předsíně, celá v sytě fialové – v její oblíbené „značkové“ barvě – a za ní šel vkusně oblečený pár. Jakmile Valerie zahlédla Kincaid a Liv, teatrálně si položila ruku na hruď. „No ne! Kincaid Breslinová. Netušila jsem, že už se ten dům předvádí. Úplně jsi mě vyděsila.“ Kincaid nasadila oslnivý úsměv a vytasila se s vlastní verzí jižanské přetvářky: „Ale drahoušku, naše auto je zaparkované přímo před domem. Určitě sis ho všimla.“

„To bylo tvoje?“ zamyslela se Valerie. „Vypadalo tak zaprášeně, že jsem si myslela, že ho tu někdo nechal.“

Kincaid sevřela čelist, ale úsměv udržela. „Znáš to. Práce je tolik, že prostě není čas zajet s autem do myčky. Klienti mají přednost.“

„Ale samozřejmě.“ Valeriin úsměv lehce zaškubal, ale nepovolil. „Nebudeme vám překážet. Jen provedu manžele Nicholsonovy. Není to tu úžasné?“ otočila se na ně.

„Nevím, připadá mi to dost zchátralé,“ řekla Kincaid s lhostejným pokrčením ramen.

Valerie pevně semkla rty. „To je jen první zdání. Stačí trochu vyspravit. Jason je architekt. Udělal by z toho dům snů, že ano, Jasone?“

Muž odborným pohledem přejížděl po prostoru a přikývl. „Určitě. Velikost je ideální.“ Otočil se na ženu, která právě pořizovala snímek telefonem. „Zlato, mohli bychom to tu všechno vybourat a začít nanovo. Vnějšek nechat původní, uvnitř čistý moderní minimalismus. Bílé stěny. Černý a šedý nábytek. Otevřený, vzdušný prostor.“

Moderní minimalismus? Něco v Kincaidině nitru umřelo. „To snad nemyslíte vážně,“ vyhrkla.

Muž se na ni otočil a nevěřícně se zamračil. „Promiňte?“

Liv vedle ní si tiše odkašlala, ale Kincaid už nemohla couvnout. „Jen říkám – jestli chcete modernu, pořiďte si loft v Austinu nebo si kupte pozemek ve Wilderu a postavte si dům od nuly. Proč byste takovýhle dům chtěli předělat k nepoznání?“

„Protože bychom z něj mohli udělat něco lepšího.“ Muž zvedl bradu o kousek výš, jako umanuté dítě.

„Ale tenhle dům má charakter.“ Kincaid zkřížila ruce na prsou, připravená se hádat.

„Ach, tahle Kincaid,“ ozvala se Valerie s falešnou lehkostí, ale napětí kolem očí ji prozradilo. „Ona si z vás jen utahuje, Jasone. Dávejte si na ni pozor. Klidně vám to tu ukradne přímo před nosem. Jen tak, protože se jí zachce.“ Lusknutí prstů zaznělo v prostoru hlasitě jako výstřel. „Vsadím se, že už má nějakého zájemce a jen se vás snaží odradit. Ale my se jen tak nedáme.“ Valerie na Jasona mrkla. „Tak pojďme dál, co říkáte?“ Prošla kolem Kincaid a Liv, jako by vůbec nebyly v místnosti. Nicholsonovi ji následovali v oblaku levandulového parfému. „Osm ložnic. Zádveří s technickým zázemím. A vzadu krásná zahrada s jezírkem.“

Kincaid zůstala stát jako opařená. V hlavě jí hučelo, tlukot srdce jí bušil v uších. Slyšela, jak se ten pár v kuchyni rozplývá nad tím, jak by prostor vypadal v industriálním stylu.

Industriální styl. Zhluboka dýchej.

„Kincaid,“ dotkla se Liv lehce její paže. „Jsi v pořádku? Jsi celá rudá.“

Kincaid tiskla rty k sobě a stále zírala směrem ke kuchyni. Nedokázala přesně určit, co cítí. Zajisté vztek. Ale taky smutek. Jako kdyby se procházeli jejím vlastním domem. Jako by jí šlapali po dávném snu.

„Bojíš se, že přijdeš o obchod?“ zeptala se Liv. „Měla bys zavolat klientce. Jestli se jí dům bude líbit, možná bude jednat rychle. Můžu jí hned poslat fotky, jen co se dostanu k počítači.“

„Tenhle dům není pro ně,“ řekla Kincaid pevně.

„Souhlasím,“ přikývla Liv. „Moderní styl mám ráda, ale sem se nehodí. A i kdyby to nakonec vkusně zrekonstruovali, téhle ženské bych tu provizi vážně nepřála. Zavolej klientce.“

Kincaid zavrtěla hlavou. „Ani pro ni není. Nechápala by to.“

Liv svraštila čelo. „Jak to myslíš?“

Kincaid roztáhla ruce. „Že ten dům už krásný je. Potřebuje jen trochu pomoct, aby se vrátil ke své dřívější slávě – ne proměnit v něco úplně jiného. Proč má tenhle svět pořád potřebu všechno předělávat?“

Liv se zamračila. „Ale záleží na tom? Hlavní je, že se prodá, ne? To je přece tvůj cíl, uzavřít obchod, vydělat peníze.“

Měl by to být její cíl. Jestli si Kincaid chtěla udržet práci v agentuře, tuhle zakázku potřebovala.

„Tohle je ono, lásko,“ ozvala se klientka z dálky. „Musíme to vzít, než nás někdo předběhne.“

Valerie se vítězně zasmála. „To je vynikající nápad. Máte skvělý vkus. Pojďme probrat nabídku.“

Liv se na Kincaid podívala s panikou v očích. „Do prdele. Chtějí ho koupit. Zavolej klientce, Kincaid!“

Kincaid sáhla do kabelky pro telefon a vytočila Ferrise. Zvedl to hned po prvním zazvonění, v pozadí bylo slyšet cvakání klávesnice. „Tak povídej, krásko. Doufám, že mi přinášíš dobré zprávy a oba si vyděláme.“

Kincaid si navlhčila rty. „Mám zájemce o ten statek.“

„To je skvělé. Jsi anděl.“ Klapání ustalo. „Bethany ho chce?“

„Ne,“ odpověděla Kincaid a cítila, jak se jí svírá hrdlo.

„Já ho chci. Nabízím plnou cenu ihned, pokud prodávající nebude vyjednávat s dalšími zájemci.“

„Ty?“ ozval se překvapeně, najednou opatrnější. „Zlato, to není dobrý nápad. Víš, jak je nebezpečné zamilovat se do nemovitosti. Znám to. Je to spousta peněz. Možná by sis měla vzít čas na rozmyšlenou…“

Už jen náznak, že na to nemá, že si to nemůže dovolit, jí bodl přímo do starého, citlivého místa. A než se stihla zarazit, už to ze sebe sypala. „Podej tu nabídku,“ řekla hlasem, který nepřipouštěl odpor. „Nejde o žádné poblouznění.“

Ferris na druhém konci na chvíli ztichl, ale pak si povzdechl. „Jak poroučíš, madam. Hned to zařídím.“

„Díky, Ferrisi.“

Ukončila hovor a otočila se k Liv, která na ni šokovaně zírala. „Holka, co to sakra děláš?“ zašeptala naléhavě. Kincaid polkla. Jakmile jí došlo, co právě udělala, tělem jí projel horký záchvěv paniky. „Myslím, že jsem si právě koupila penzion.“

Vůbec to neplánovala. Neměla na něj peníze. Ale prostě ho nemohla nechat nikomu jinému.

Kapitola 
DRUHÁ 

Ashtona Isaacse ještě nikdy v životě nevyhodili z bytu – což bylo s podivem, když člověk vzal v potaz, s jak mizivým rozpočtem kdysi opouštěl rodné město –, ale dnes to vypadalo, že všechno je jednou poprvé.

Pokud tedy hned teď nevynese svoje věci a nevykopne sám sebe ze svého brooklynského bytu, skončí s kufry na ulici. Přímo před zraky všech sousedů.

Tedy bývalých sousedů.

Podíval se na hodinky a postavil pečlivě zabalenou krabici s knihami na chodbu. Vedle ní už ležela jiná s nálepkou Melaniiny sračky, plná věcí, které po sobě zanechala jeho bývalá snoubenka. Nebyl na ten nápis nijak zvlášť hrdý, ale když včera v noci balil celý byt sám, pomohlo mu to se z toho všeho nezbláznit. A rozhodně to bylo lepší řešení než jeho první impuls: všechno to spálit. Ne že by na tom záleželo. Ash silně pochyboval, že se Melanie vůbec pro něco vrátí. Harlan z Hamptonu jí určitě koupí, co jí bude chybět. A i kdyby ne, Melanie si to všechno může dovolit koupit sama.

Právě díky jejím příjmům z právnické praxe si vůbec mohli dovolit bydlet v tomhle předraženém bytě. V Londýně, kde se poznali, bydleli v ošuntělém podnájmu na předměstí. Ona tam tehdy stážovala v mezinárodní právnické firmě. Ale jakmile se přestěhovali do New Yorku, Melaniiny nároky se změnily. Platila dvě třetiny nájmu – čemuž se sice zpočátku bránil, ale ona trvala na svém: „Nebudu žít v New Jersey jen proto, abys měl pocit, že jsme na stejné úrovni. Jsi spisovatel. Je normální, že nevyděláváš tolik, co já. To neznamená, že jsi něco míň.“

Nechtěl se chovat jako šovinista, kterého děsí, že jeho partnerka vydělává víc než on. Nic proti tomu neměl. Jen byl zvyklý žít skromně – od maturity šetřil, jak se dalo, protože si z Long Acre neodnesl do života vůbec nic. Díky tomu mohl psát a cestovat po světě. Ale Melanii miloval. Chtěl, aby byla šťastná, aby měla pohodlí. Teď už věděl, že se měl té nerovnováze mnohem víc bránit. Když jsi ten, kdo vydělává míň, tak jsi to pak ty, kdo po rozchodu skončí bez střechy nad hlavou.

Mohl si taky pogratulovat, že utopil skoro celý honorář z poslední knihy za zásnubní prsten. Který mu Melanie samozřejmě „zapomněla“ vrátit, když se s ním rozešla. A on by jí stejně nezavolal, aby o něj žádal zpátky. Nesnesl představu, že by se na něj dívala s lítostí, jako na někoho, kdo potřebuje peníze. Ať si ten prsten klidně nechá.

Jenže bez prstenu a bez peněz, které by za něj dostal, teď stál na chodbě před svým bývalým bytem a skládal krabice. Dokud nedostane zálohu za další knihu – pokud vůbec nějakou další smlouvu získá –, neměl ani na to, aby si pronajal něco skromného v Jersey a vydržel tam víc než pár měsíců, než se propadne na úplné dno. Dřel celý život a teď se měl vrátit zpátky na startovní čáru?

Takže poté, co se večer po Melaniině odchodu opil do němoty, učinil rozhodnutí. Udělá něco, co si přísahal, že nikdy neudělá. Jediný způsob, jak rychle našetřit peníze.

V kapse mu začal vibrovat mobil. Položil další krabici, rukávem si otřel pot z čela a vrátil se do bytu. Když uviděl jméno na displeji, zhluboka se nadechl, nechtěl, aby v jeho hlase zazněla frustrace. Nasadil úsměv a snažil se ho přenést i do svého tónu. „Ahoj, Grace. Jak se má moje nejoblíbenější dáma?“

„Ale znáš to, zlatíčko, mám se dobře,“ ozval se její klidný, příjemný hlas, který na něj vždycky působil jako balzám. „Jen jsem se chtěla ujistit, že to zvládáš. Jak to jde s balením?“

„Už mám skoro hotovo, madam,“ odpověděl. Automaticky se mu do řeči protlačil texaský přízvuk, i když ho posledních deset let pilně potlačoval. Ale Grace v něm vždycky probudila jeho kořeny. „Tím, jak hodně cestuju, toho moc nemám. Už jen odnesu pár krabic do dodávky a vyrážím.“

„To ráda slyším. Víš, jak dlouho pojedeš?“ zeptala se. V pozadí bylo slyšet tekoucí vodu. Ash si ji okamžitě představil, jak sedí venku na terase u bazénu s kávou v ruce, kolem orosená tráva a zurčící fontánka. Ta představa ho trochu uklidnila.

„Chci si to rozložit do dvou dnů, takže bych měl dorazit v neděli odpoledne, jestli vám to vyhovuje?“

„Samozřejmě. Už se na tebe těšíme, i když mě mrzí, za jakých okolností dorazíš. Držíš se, zlatíčko?“

Její upřímná starost ho dojala. Přál si, aby Grace stála po jeho boku od samého začátku. Ale místo pravdy nasadil veselejší tón. „Jasně, jsem v pohodě. Všechno se děje z nějakého důvodu, ne?“

Lež. Naprostá pitomost. Pokud v něco takového byť jen trochu věřil, veškerou svou víru ztratil po střelbě na Long Acre. Pro to, co se tam stalo, neexistoval žádný smysluplný důvod. Nechtěl však Grace přidělávat starosti.

Odmlčela se. Jako by přesně věděla, jakou snůšku nesmyslů jí právě napovídal, ale nekomentovala to. „Dobře. Nebudu se do toho míchat, ale řeknu jen jedno: jestli je Melanie ten typ ženy, která ti za zády běhá za jinými, tak je jedině dobře, že se to ukázalo teď, a ne až po svatbě. Upřímně – ať táhne k čertu. Stejně měla příšerný čtenářský vkus.“ Ash se navzdory všemu rozesmál. Samotného ho překvapilo, jak upřímný ten smích byl. „V tom s tebou souhlasím.“

„Vidíš? Ušetřil sis spoustu trápení v budoucnu. A Charlie plánuje, že k večeři udělá smažené kuře, coleslaw a makarony. Chceš něco speciálního jako dezert?“ Při té představě mu zakručelo v žaludku. „Řekni mu, ať si s tím nedělá hlavu. Už tak si moc vážím toho, že mi dovolíte bydlet nad obchodem, než dopíšu svou knihu. Udělali jste pro mě dost.“

Víc, než jim kdy bude moct oplatit.

„Nemluv hlouposti,“ odvětila Grace. „Jsi přece rodina. Navíc jsme tě se vším tím tvým cestováním po světě viděli naposledy o Vánocích. Taková návštěva si zaslouží pořádnou domácí večeři.“

Domácí večeře. Vracel se domů.

Cítil, jako by měl v žaludku balvan. Těšil se na Grace a Charlieho Lowellovy. Byli jako rodina, kterou si vždycky přál. Přijímali ho bezpodmínečně, jako by byl jedním z nich. Ale představa, že se vrací do rodného města bez rozepsané knihy, bez smlouvy a bez jasného plánu, kdy zase vypadne, mu naháněla husí kůži. Kdysi si slíbil, že se do Long Acre bude vracet maximálně na svátky – a to jen a pouze k Lowellovým. Že v tom dusivém maloměstě nikdy nezapustí kořeny.

Od té doby, co odjel ze svého rodného města na univerzitu, procestoval kus světa. Psal. Vytvořil si novou identitu, nový příběh. Ale doma, ať by dosáhl čehokoliv, bude vždycky jen Ashton Isaacs. Odcizený syn Petera Isaacse, uznávaného středoškolského trenéra. Přeživší tragédie na Long Acre. Ten, který z města v žalu utekl – a nikdy se neohlédl. Nemohl.

Ash po ukončení hovoru strčil mobil do zadní kapsy kalhot a přejel si rukou po tváři. Úzkost v něm znovu nabírala na síle, ta stará známá, která vždycky číhala na svou příležitost. Část jeho já měla chuť se na celý plán vykašlat. Prostě se oklepat, pověsit psaní na hřebík a najít si někde v levnějším městě obyčejnou práci. Jenže jak na něco takového jen pomyslel, ramena mu poklesla. Ještě nebyl připravený vzdát se svých plánů. Přišel o snoubenku. O vysněnou kariéru přijít nechtěl.

Návrat do Long Acre bude bolestivý. Možná až příliš. Teď mu však toto místo nabízelo také volný byt a ticho, které by mu mohlo pomoci překonat tvůrčí krizi. Pokud se mu podaří držet se stranou, vyhnout se rodičům i všemu, co se pojilo s návratem do města, kde vás lidé znali jako dítě.

Nebyla to kapitulace. Nebyl to potupný návrat domů se staženým ocasem. Bylo to úsporné útočiště pro spisovatelskou duši… řekl by Jack Torrance v Osvícení, jakmile by dorazil k horskému hotelu Overlook. V hlavě mu problikávaly obrazy, jak pořád dokola ťuká do klávesnice: „Samá práce a žádná zábava dělá z Ashe nudného chlapce,“ ale rychle je zahnal. V Long Acre se mu aspoň nestane, že by uvízl ve vánici.

Ale duchové tam na něj bezpochyby čekali. Naposledy se ohlédl na dům, který býval jeho domovem, naložil věci do stěhovací dodávky, usedl za volant a pustil si nejdelší a nejděsivější audioknihu, jakou měl.

V tu chvíli se horor zdál být tou pravou volbou. Cesta domů bude dlouhá.

*** 

Byla neděle ráno a Kincaid zuřivě smažila vejce. Prskání oleje jí obvykle znělo v uších jako uklidňující bílý šum, jenže tentokrát nefungovalo – v pravidelných vlnách panikařila. Otočila vejce a u jednoho z nich protrhla žloutek.

„Do prdele.“ Chňapla po metličce, aby z tohohle pokusu udělala míchaná vejce místo sázených. Vejce nikdy nepokazila. Tenhle jednoduchý pokrm pilovala už od dětství: dokonalá sázená vejce. Jenže podepsaná smlouva v kabelce sálala jako výčitka a neustále jí našeptávala: Cos to provedla, cos to jen provedla? Úplně jí tím rozhodila její kuchařský um.

Aspoň že nespálila bochánky.

„Ne, ty génie, jenom svoje životní úspory,“ zamumlala si pro sebe, „a taky zdravý rozum. Obojí je na uhel.“

Celý život byla pyšná na to, že není jako její matka. Že je zodpovědná, že šetří každý cent, že se o sebe umí postarat a nemusí spoléhat na to, že ji někdo vytáhne z bryndy. Už dávno věděla, co se stane, když člověk vloží svoje naděje do někoho jiného. A teď? Jediným nerozvážným krokem si vystřihla typickou Judith Breslinovou. Vzala peníze, které tak dlouho spořila, hodila je na náhodné číslo a roztočila ruletu vlastního života.

Mohla skončit přesně v tom samém marastu, v němž vyrůstala. Panika jí stahovala hrdlo a znemožňovala jí dýchat, ale pak se ozvalo zaklepání a zvuk klíče v zámku – a její pád do panické spirály se rázem zbrzdil. Dorazily kamarádky na jejich dlouholetý Brunchový babinec. Kincaid se zhluboka nadechla, dvakrát, třikrát, pak nasadila svůj obvyklý úsměv, jakože je všechno v naprostém pořádku, a roztřeseně přenesla vejce na talíř. Promnula si lesk na rtech a zavolala: „Jsem v kuchyni, holky!“

Na naleštěných parketách jejího domku u jezera zazněly kroky a první do kuchyně vstoupila Rebecca. Rezavé vlasy měla spletené do volného copu a na sobě měla roztomilé kostkované šaty, takže působila spíš jako farmářka než právnička. Zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Bože, tady to voní. Neříkej mi, že jsi upekla svoje pověstné bochánky.“

„Jako bych snad mohla podávat snídani bez domácích bochánků,“ odvětila Kincaid. „Jsem snad amatér?“

Rebecca se usmála a položila si ruku na kulatící se bříško. „A prosím tě řekni, že jsi upekla dva plechy, protože já potřebuju jeden jenom pro sebe. Ostatní ať se podělí.“ Kincaid se zasmála a s příchodem kamarádek se ostré hrany paniky otupily. „Zlatíčko, mám tři plechy a k tomu velkou sklenici čerstvého jahodového džemu z farmářských trhů. Mám tu krmit dvě těhotné, to jsem vážně nemohla podcenit přípravu.“

Za Rebeccou se objevila Taryn. Její těhotenské bříško bylo pod volnou vínovou halenkou zatím sotva znát, ale snědá pleť jí doslova zářila – možná za to mohly hormony, možná čiré štěstí. Kincaid by tu záři nejradši naplnila do lahvičky a natřela si ji na obličej.

„Bec mluví, jako by nejedla celé týdny,“ protočila oči Taryn. „Když jsem ji vyzvedávala, Wes právě uklízel po tom, co jí ráno upekl plech čokoládových muffinů.“

„Hele, tohle dítě miluje sacharidy. A navíc,“ Rebecca povytáhla bradu jako šlechtična, „já za to přece nemůžu, že mám manžela kuchaře, co musí pořád testovat recepty. Bylo by nezdvořilé nebýt jeho ochutnávačkou. Já to vlastně dělám pro něj.“

Taryn si odfrkla. „Jasně, chudinko malá. Ale jestli potřebuješ záložní ochutnávačku, ráda se hlásím.“ Potom se s naoko tragickým výrazem otočila ke Kincaid. „Shaw mi pořád cpe smoothies. Zelený.“

„Zelený smoothies?“ zhrozila se Kincaid, sundala pánev z plotny a potřásla hlavou. „To je nadělení.“

Taryn se ušklíbla, nalila si sklenici pomerančového džusu a pokrčila rameny. „To mám za to, že jsem si našla sportovce. Pekáč buchet a posedlost zdravou výživou. Hledá nejlepší jídla pro těhotné a hází je do mixéru. Je to roztomilý, ale rada do života: česnek do smoothie vážně nepatří.“

„Fuj,“ ušklíbla se Rebecca. „Pošlu ti nějaké pečivo. Wes do něj nacpe celozrnnou mouku a bude to zdravý.“

„Bůh ti žehnej,“ řekla Taryn, podala jí sklenici džusu a přiťukla si s ní.

Navzdory Kincaidině vnitřní panice z toho, že si možná právě zničila život, ji při pohledu na obě kamarádky zaplavilo teplo. Nikdy nepochybovala, že najdou štěstí, ale přece jen, uběhly jen dva roky od chvíle, kdy čtveřice obnovila svoje přátelství. Znovu se sblížily při natáčení dokumentu o střelbě na Long Acre. Tehdy byly všechny dost ztracené. A teď? Její tři kamarádky našly štěstí – i lásku.

Tři páry… a Kincaid.

Možná by na ně měla žárlit. Byla uprostřed krize obřích rozměrů, do níž se sama uvrtala, bez manžela, přítele nebo jen roztomilého kloučka, kterému by mohla zavolat, aby jí upekl něco dobrého nebo se stavil přes noc. Dobře, pár kluků by se našlo, kdyby chtěla. Ale poslední dobou na ně vůbec neměla náladu. Z kamarádek však měla upřímnou radost. Jednou z jejích oblíbených zábav bylo hrát si na dohazovačku a v každém z jejich vztahů sehrála jistou roli. Takže si plným právem připisovala zásluhy za jejich velké úsměvy a rostoucí bříška.

„Kde je Liv?“ zeptala se Kincaid a natáhla se pro chňapky.

Naposledy s ní mluvila, když odjížděly z farmy. Liv jí tehdy řekla, ať okamžitě zajde do kanceláře a vezme zpátky své unáhlené rozhodnutí. Kincaid přikývla. Souhlasila.

Jo. Jasně. Samozřejmě.

A pak šla do kanceláře a podepsala papíry, kterými stvrdila zálohu.

„Byla pár minut za námi. Každou chvíli by tu měla být,“ řekla Rebecca a vytáhla kousek melounu z mísy s ovocným salátem, kterou Kincaid nechala na lince. „Volala mi cestou a říkala, že se s námi chceš podělit o vtipný zážitek. O co jde?“

Kincaid zůstala stát napůl cesty k troubě. „Cože?“

„Něco o nafoukaný realitní makléřce a nějakým strašidelným domě,“ pozvedla obočí Rebecca. „Cítím, že se blíží další Kincaidina historka.“

Taryn si upravila čelenku, která jí stahovala kadeře černých kudrlin, a rozzářeně se usmála. „Jé, já miluju Kincaidiny historky.“

Taryn ji přivítala rychlým objetím. „Jo, chystaly jsme se na další Kincaidinu historku.“