Tato publikace byla vydána s finanční podporou Státního fondu kultury ČR.

Lektorovali:

PhDr. Tomáš Nociar, PhD.

Mgr. et Mgr. Zdeněk Beroun, Ph.D.

© Jakub Drábik, 2026

Translation © Pavlína Kajnarová, 2026

Preface © Jakub Rákosník, 2026

Cover art © Lukáš Tuma, 2026

Photos © Alec Perkins, Archivio Centrale dello Stato, Arlington Public Library, Arquivo Público e Histórico do Município de Rio Claro, Bibliothèque interuniversitaire de santé, Bundesarchiv Koblenz, Det Kongelige Bibliotek, Digitalarkivet, DTRocks, Gage Skidmore, Gerd Eichmann, Internet Archive, Istituto per la storia del Risorgimento italiano, Ivan Radic, Library of Congress, Musée Carnavalet – Histoire de Paris, Museo Nazionale Collezione Salce, NAČR, Narodowe Archiwum Cyfrowe, Nationaal Archief, National Archives and Records Administration, New York Public Library, Olaf Kosinsky, Renaud Camus, Tietoa Kansallisgalleriasta, United States Holocaust Memorial Museum, Universitätsbibliothek Leipzig, Wikimedia Commons, Wolfsonian – Florida International University, 2026

Drawings © Martin Ďásek, Žaneta Kortusová, 2026

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

ISBN 978-80-278-0285-2 (print)

ISBN 978-80-278-1682-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1683-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1684-2 (pdf)

OBSAH

Seznam zkratek

Předmluva

Úvod

Co je fašismus?

Revolučnost

Ultranacionalismus a rasismus

Představy o rozkladu společnosti

Národní znovuzrození

Násilí a paramilitarismus

Očista národa od nepřátel

Nový pořádek

Nový člověk

Shrnutí

Co z toho vyplývá? aneb k některým aspektům a teoriím fašismu

Několik základních implikací definice fašismu

Fašistický entuziasmus, aktivismus a mesiášský boj

Ideologie versus politický program a propaganda

Fašismus a konspirační teorie

Kdo jsou členové fašistických hnutí?

Jak se z člověka stane fašista?

Fašismus jako totalitarismus

Fašismus jako politické náboženství

Fašismus a mládež

Strukturální chyby fašismu aneb Proč fašismus jako politický systém nefunguje

Kořeny a inspirace fašismu

Starověk

Středověk a renesance

Osvícenství

Romantismus a romantický nacionalismus 19. století

Fin de siècle

Kataklyzma první světové války

Znovuzrození Římanů: Nástup italského fašismu a budování diktatury (1918–1929)

Přerod socialisty

Zmrzačené vítězství

Syntéza pravice a levice

Pouliční násilí

Transformace

Od hnutí ke straně

Pochod na Řím

Nejmladší premiér v dějinách Itálie

Změny v PNF – „de-radikalizace“

Poslední záchvěv opozice

Fašistická diktatura

Korporativní stát na papíře a v praxi

Totalitario

Dohoda s církví

Romanità

Kruté probuzení ze snů o impériu: Fašistický režim v Itálii (1929–1945)

Doktrína fašismu

Itálie pro Italy

Per Necessità Familiare

Kulturní revoluce

Konec deseti let dobrého chování

Spazio vitale a italský rasismus

Italsko-německé sbližování

Válečné mraky nad Evropou

Potřebuji jen pár tisíc mrtvých

Armagedon

Nástup zla k moci: Německý fašismus 1918–1933

Hyperborea, Atlantida severu a árijci

Völkisch ideologie

Rakouský desátník

25 bodů programu NSDAP

Na cestě k masovému hnutí

Pochod na Mnichov

Téměř v koncích

Komunita

Zárodky duálního státu

Permanentní krize

Cesta do pekla

Kdo volil Hitlera?

Inovativní propaganda

Všechno, nebo nic

Od uchopení moci k armagedonu: Německý fašismus 1933–1945

V souladu se zákonem

Glajchšaltace

Paralelní struktury

Volksgemeinschaft

Tajná policie a SS

Totální revoluce a duální stát

Operace Kolibřík

Cesta moci od slavného maršála k obskurnímu desátníkovi

„Goebbelsova tlama“

Nacistický „hospodářský zázrak“

Cesta k válce

Mašinerie smrti

Rasová válka

Vernichtungskrieg

Stunde Null

Od bezvýznamnosti k frašce: Fašismus ve Spojeném království 1923–1945

Fašistka

Militantní křesťanství?

Velbloudí doktor a jeho nenávist k Židům

Aristokrat na straně lidu

Větší Británie

Nietzscheovský superman v boji s dekadencí

Dějiny rychle rostoucího hnutí

„Bylo mi z toho fyzicky zle!“

Fašismus příště!

Z okraje do zapomnění: přesun do East Endu

Nadcházející korporativní stát

Lapání po dechu

Předsmrtné záchvěvy

Banda křiklounů: Fašismus v Československu 1922–1945

Poválečný chaos

Slovenský fašismus

Pochodem v chod k vládě pevné ruky!

Národní obec fašistická

Ideologie NOF

Československý katolicismus a „stavovská demokracie“

Panslovanské bratrství

Sázavská aféra

Cesta na dno

Vlajka: od časopisu k hnutí

Republika je jako vykradená chajda – zachrání ji Radola Gajda

Árijská fronta

Obrana republiky za každou cenu

„Nacifikace“ Vlajky

Konec snů

Fašistický slovenský stát?

Transnacionální fašismus: Nový přístup

Fašistický efekt

Transnacionální fašismus

CAUR

Národní varianty

Nacistická Nová Evropa

Zelené košile z tropů

Konec fašistické epochy? Fašismus po roce 1945

Neofašismus

Projevy neofašismu po roce 1945

Jízda na tygrovi během mezičasu

Pohrobkové fašismu a blouznivé duše

Eurofašismus

Metapolitizace fašismu

Fašismus v 21. století

Ideologická evoluce a adaptace fašismu

Od kyberfašismu k digitálnímu fašismu

Digitální fašismus

Fašistická hnutí dnes: groupuscules

Od obskurního okraje k reálnému vlivu

Jazyk jako bojové pole

Trump a Putin: fašisti?

Závěr

Seznam doporučené a použité literatury

Literatura k problematice teoretického vymezení fašismu

Literatura k problematice italského fašismu

Literatura k problematice německého nacismu

Literatura k problematice britského fašismu

Literatura k problematice fašismu v Československu

Literatura k problematice transnacionálního fašismu

Literatura k problematice poválečného fašismu

O autorovi

SEZNAM ZKRATEK

AfD

Alternativa pro Německo ( Alternative für Deutschland)

AN

Národní aliance ( Alleanza Nazionale)

ANI

Italská nacionalistická asociace ( Associazione Nazionalista Italiana)

APF

Aliance za Mír a Svobodu ( Alliance for Peace and Freedom)

BF

Britští fašisti ( British Fascisti, později British Fascists)

BNP

Britská národní strana ( British National Party)

BUF

Britská unie fašistů ( British Union of Fascists)

CAUR

Akční výbory pro univerzalitu Říma ( Comitati d’Azione per l’Universalità di Roma)

CGL

Všeobecná konfederace práce ( Confederazione Generale del Lavoro)

CNCS

Národní konfederace odborových svazů ( Confederazione Nazionale delle Corporazioni Sindicali)

CPGB

Komunistická strana Velké Británie ( Communist Party of Great Britain)

ČSL

Československá lidová strana (Československá strana lidová)

ČsND

Československá národní demokracie (zkráceně také Národní demokracie / Národná demokracia)

DAF

Německá pracovní fronta ( Deutsche Arbeitsfront)

DAP

Německá dělnická strana ( Deutsche Arbeiterpartei)

DC

Křesťanská demokracie ( Democrazia Cristiana)

DDP

Německá demokratická strana ( Deutsche Demokratische Partei)

DNSAP

Německá národně-socialistická strana dělnická ( Deutsche nationalsozialistische Arbeiterpartei)

DNVP

Německá národně-lidová strana ( Deutschnationale Volkspartei)

DS

Dělnická strana (Dělnická strana)

DSSS

Dělnická strana sociální spravedlnosti

DVP

Německá lidová strana ( Deutsche Volkspartei)

DVU

Jednota německého lidu ( Deutsche Volksunion)

ELF

Evropská osvobozenecká fronta ( European Liberation Front)

ENP

Evropská národní strana ( European National Party)

ESM/ESB

Evropské sociální hnutí ( Mouvement Social Européen / Europäische Soziale Bewegung)

EVS

Evropské centrum národních sil ( Europäische Verbindungsstelle)

FAP

Svobodná německá dělnická strana ( Freiheitliche Deutsche Arbeiterpartei)

FET y de las JONS

Španělská falanga junt nacionálně syndikalistické ofenzivy ( Falange Española Tradicionalista y de las Juntas de Ofensiva Nacional Sindicalista)

FN

Národní fronta ( Front national)

FNUF

Národní fašistická federace univerzitních skupin ( Federazione Nazionale Universitaria Fascista)

GB/BHE

Celoněmecký blok / Liga vyhnaných a zbavených práv ( Gesamtdeutscher Block / Bund der Heimatvertriebenen und Entrechteten)

GIL

Italská mládež liktora ( Gioventù Italiana del Littorio)

GRECE

Sdružení pro výzkum a studium evropské civilizace ( Groupement de recherche et d’études pour la civilisation européenne)

GUF

Asociace fašistických studentů univerzit ( Gioventu Universitaria Fascista)

GUP

Družina Jednota Obrana ( Groupe Union Défense)

HSĽS

Hlinkova slovenská ľudová strana

IFL

Imperiální fašistická liga ( Imperial Fascist League)

IHR

Institut pro historický revizionismus ( Institute for Historical Review)

IMI

Institut italského majetku ( Instituto Mobiliare Italiano)

IRI

Institut pro průmyslovou rekonstrukci ( Istituto per la Ricostruzione Industriale)

KdF

Radostí k síle ( Kraft durch Freude)

KPD

Komunistická strana Německa ( Kommunistische Partei Deutschlands)

ĽSNS

Ľudová strana Naše Slovensko

MAC

Hnutí za veřejnou akci ( Mouvement d’Action Civique)

MI5

Zpravodajská služba ( Military Intelligence, Section 5)

MS – FT

Sociální hnutí – trojbarevný plamen ( Movimento Sociale – Fiamma Tricolore)

MSI

Italské sociální hnutí ( Movimento Sociale Italiano)

NDR

Německá demokratická republika ( Deutsche Demokratische Republik)

NF

Národní fronta (Československo 1934–1935)

NF

Národní fronta ( National Front, Velká Británie od 1967)

NOE

Nový evropský pořádek ( Nouvel ordre européen)

NOF

Národní obec fašistická

NPD

Národní demokratická strana Německa ( Nationaldemokratische Partei Deutschlands)

NS

Národní shromáždění ( Nasjonal Samling)

NSDAP

Národní socialistická německá dělnická strana ( Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei)

NSM

Národní socialistické hnutí ( National Socialist Movement)

NSV

Národní socialistická lidová péče ( Nationalsozialistische Volkswohlfahrt)

ODESSA

Organizace bývalých příslušníků SS ( Organisation der ehemaligen SS-Angehörigen)

OKW

Vrchní velení ozbrojených sil ( Oberkommando der Wehrmacht)

ONB

Národní mládežnická organizace ( Opera Nazionale Balilla)

OND

Národní rekreační klub ( Opera Nazionale Dopolavoro známé také jako Dopolavoro)

ONMI

Národní agentura pro matky a děti ( Opera Nazionale di Maternità e Infanzia)

PCd’I

Komunistická strana Itálie ( Partito Comunista d’Italia)

PCE

Evropská komunistická strana ( Parti Communautaire Européen)

PFR

Republikánská fašistická strana ( Partito Fascista Repubblicano)

PNF

Národní fašistická strana ( Partito Nazionale Fascista)

PPI

Italská lidová strana ( Partito Popolare Italiano)

PSI

Italská socialistická strana ( Partito Socialista Italiano)

REP

Republikáni ( Die Republikaner)

REX

Rexistické hnutí ( Parti Rexiste)

RRG

Říšská rozhlasová společnost ( Reichsrundfunk Gesellschaft)

RN

Národní sdružení ( Rassemblement national)

SA

Úderné/Útočné oddíly ( Sturmabteilung – známé také jako „hnědé košile“)

SD

Bezpečnostní (tajná) služba ( Sicherheitsdienst)

SdP

Sudetoněmecká strana ( Sudetendeutsche Partei)

SFKO

Švédská fašistická bojová organizace ( Sveriges Fascistiska Kamporganisation)

SĽS

Slovenská ľudová strana (1913–1925)

SĽSAH

Slovenská ľudová strana Andreja Hlinku

SNS

Slovenská národná strana

SP

Slovenská pospolitosť

SPD

Sociálně demokratická strana Německa ( Sozialdemokratische Partei Deutschlands)

SRP

Socialistická říšská strana ( Sozialistische Reichspartei)

SS

Ochranný oddíl ( Schutzstaffel)

UKIP

Strana nezávislosti Spojeného království ( United Kingdom Independence Party)

UL

Liberální unie ( Unione Liberale)

UM

Unijní hnutí ( Union movement)

WAR

Hnutí árijského odporu ( White Aryan Resistance)

WAU

Ženy za árijskou jednotu ( Women for Aryan Unity)

WHW

Program zimní pomoci německému lidu ( Winterhilfswerk des Deutschen Volkes)

PŘEDMLUVA

„Historie jest svědkem časů, světlem pravdy, životem paměti, učitelkou života,“[1] pravil Cicero a snad každý zná zkratku tohoto výroku v podobě „historia magistra vitae“, tedy historie učitelka života. Zřídkakdy ovšem přemýšlíme nad tím, co tento výrok znamená a zda vůbec může být platný. Historie studuje minulost a ta je vždy jedinečná. „Čas je cosi jako řeka událostí a dravý proud,“ jak to vyjádřil Marcus Aurelius, „neboť sotvaže se co objeví, už to uchvátí, a už přináší něco jiného, co také odnese.“[2] Minulost se nikdy nemůže zopakovat, protože nikdy v reálném světě nemohou být zopakovány shodné okolnosti a aktéři konkrétních dějů. Dokonce ani sociální dějiny, které odhlížely od významu jednotlivin a uchylovaly se ke studiu společenských struktur, nedokázaly víc než odhalovat strukturálně analogické situace, nikdy opakování dějin. Proto se někdy – v návaznosti na údajný výrok Marka Twaina – vtipně říkává, že dějiny se sice neopakují, ale přesto se rýmují.

Historie učitelka života snadno svádí k unáhleným analogiím. Jak často se v médiích objevují více či méně zdařilá přirovnání současných procesů k nějakým odstrašujícím příkladům z minulosti, se snadno rozpomene každý. V českém prostředí je v tomto směru oblíbeným třeba odkaz na stalinistická padesátá léta. Co všechno ať již v parlamentních kuloárech politici, novináři v médiích, nebo běžní občané na sociálních sítích dokázali z naší současnosti přirovnat k opakování zmíněné éry, budí až hořký úsměv. S obdobnou neuvážeností často zacházíme i s pojmem fašismus. Je to pojem spojený se silně negativní emocí. Proto se jeví užitečně, aby jím mohl být protivník onálepkován, má-li být diskvalifikován. Nadužívání historických analogií ovšem snadno vede k obsahovému rozmělnění a vyprázdnění pojmu. Proto není od věci, že vznikají knihy – jako je i tato – věnující se preciznímu vymezení takových nadužívaných pojmů.

Dějiny se neopakují, což by nás mohlo uklidnit. Z principu se tedy fašismus, který byl spojen s meziválečným obdobím, přece v 21. století nemůže vrátit. Význam pojmu však nesmí být přeceňován. Je jen nástrojem k našemu porozumění okolnímu světu. Onen Aureliův dravý proud se požene dál bez ohledu na to, jaká mu dáme pojmenování. Netřeba si přitom myslet, že jsme na tom dnes ve vztahu k nadužívání a rozmlžení pojmu fašismus hůře, než byly předchozí generace. Například již v roce 1979 si Gilbert Allardyce, jeden z klasiků bádání o fašismu, trpce postěžoval na neuvážené zacházení s tímto pojmem: „Málo pojmů potřebuje Occamovu břitvu tolik jako fašismus. Reálné jsou jen jednotliviny; vše abstrahující od nich – ať již pojmy, nebo univerzálie – existuje pouze v mysli. Neexistuje žádná věc jako fašismus. Jsou tu jen lidé a hnutí, které tímto pojmem můžeme označit.“[3] Protože pojmy jsou naše mentální konstrukce, nemá smysl ptát se, zda má pravdu historik, který odmítá zařazovat například Hitlerův a Mussoliniho režim do stejné pojmové škatulky generického fašismu, nebo ten, jenž tak činí. Pokud má být historie schopna být alespoň v nějaké míře onou pověstnou učitelkou života, pak se ovšem snaha o konstrukci abstraktního pojmu generického fašismu, jenž by byl aplikovatelný na různé režimy v různých časech, jeví užitečnější.

Umberto Eco ve svém slavném textu Věčný fašismus evokuje určité konstanty lidského myšlení, jež procházejí napříč dějinami od hlubokého starověku dodnes. Je přesvědčen o ukotvení fašistických principů v archetypálních základech.[4] Nemusíme souhlasit s jeho typologií znaků a autorovi by jistě nevadilo, kdyby o nich kdokoli vedl polemiku na principech vědecké argumentace. Ovšem není těžké se shodnout v tom, že leckteré z principů, jež jsme ochotni považovat za typické pro fašismus – i kdybychom odmítali konkrétní Ecův výčet –, můžeme najít i v jiných časech než jen ve 20. či 21. století (důraz na tradice, vyhrocený komunitarismus, strach z cizího, nedůvěra k racionální vědě, anti-elitářství, estetizace politiky, kult činu, anti-individualismus či víra v přirozenou hierarchii lidí a kultur apod.). Zároveň žádný z nich nelze považovat za specificky či výhradně fašistický či radikálně pravicový, jak dnes bývají v akademickém diskurzu označována hnutí, jež s fašismem sdílí leckteré rysy, ale jiné postrádají. Teprve společně a v historicky specifických situacích dokážou formovat myšlenkovou fúzi, jež zasluhuje být označena jako fašismus.

Výzkum fašismu má podle mého názoru tři komplementární roviny: konceptuální, strukturální a aktérskou. Exaktní definice pojmu a promýšlení jeho aplikovatelnosti na aureliovské dravé proudy dění, jak bylo naznačeno v předchozích odstavcích, představuje první z nich. Druhou rovinu představuje relace mezi sociálními a myšlenkovými strukturami, jak se jimi zabývá sociologie vědění. Vědění je v tomto úhlu pohledu společensky podmíněné. Nemusíme přitom být tak radikální jako historik globálních dějin William Morris, který prohlašuje, že „každé době se dostane takového myšlení, jaké potřebuje“.[5] Nicméně ve snaze o hlubší porozumění fašismu se nemůžeme spokojit s pouhou historickou nahodilostí, jako by fašistické myšlenky vznikaly z ničeho.

Roger Griffin ve své klíčové monografii Fašismus a modernismus[6] velmi dobře ukázal posilování umělecko-intelektuálního zájmu na přelomu 19. a 20. století o jednotlivé, výše zmíněné složky ecovského věčného fašismu, který se po první světové válce přetavil do různých podob masového politického hnutí. Gradující ekonomická globalizace vrcholného evropského imperialismu formovala svou antitezi v podobě šířícího se pocitu dekadence, ztráty společenského řádu pod tlakem masové politiky, obav z degenerace či despektu k racionální vědě. Lidé jsou svobodní aktéři, mohou je napadat zcela libovolné myšlenky. Ale o tom, zda začnou rezonovat v širších diskusích a nezůstanou jen výkřiky izolovaných marginálů, o tom již rozhodují faktory strukturální, jak je evokuje Morris. Prvky Ecova věčného fašismu najdeme v jakékoli epoše lidských dějin a patrně v kterékoli rozvinutější lidské civilizaci. Ale jen za určitých okolností – jako byla krize modernity přelomu na 19. a 20. století či ta naše dnešní – se dokáží koncentrovat do reaktivní směsi účinně podemílající existující řád.

Jestliže původně zmíněné pocity úpadku a potřeby obrody uchvacovaly mysl nonkonformních intelektuálů a umělců, první světová válka z nich učinila všeobecně sdílenou zkušenost. A tím se dostáváme k rovině třetí – aktérské. Ta se týká adresátů, k nimž politické programy směřují. Má-li Eco s archetypálními základy fašistických postojů pravdu, pak provázejí lidské společnosti soustavně. Přesto je zjevné, že v některých dějinných obdobích takové postoje představují jen zcela okrajový společenský fenomén, který není schopen získat masovou podporu a působí spíše jako záležitost pár sociálních desperátů nezasluhujících větší pozornost. A v jiných dobách naopak takové postoje sílí a stávají se součástí politického mainstreamu. Rozhodující tu není nabídková strana, nýbrž ta poptávková. Pokud chceme problému porozumět v jeho složitosti, je nutné klást si otázku, jaké jsou to okolnosti, které umožňují, aby extrémně a radikálně pravicové postoje byly schopny přilákat sympatie významné části voličstva tak, jako je tomu dnes či mezi světovými válkami, zatímco v jiných dobách setrvávaly na okraji bez většího zájmu voličstva.

Historička Tara Zahra ve své knize z roku 2023 přesvědčivě ukázala, jak nezvládnutá globalizace od konce 19. století do druhé světové války vyvolala různé formy nacionalisticko-autoritářských resentimentů na straně jedné a ataky radikální levice na straně druhé.[7] Ukázalo se, že kapitalismus a demokracie nejsou nevyhnutelní spojenci. Meziválečné snahy o izolaci globálních trhů od demokratické politiky, aby volný pohyb kapitálu a zboží nebyl rušen protekcionistickými a anti-globalistickými požadavky demokraticky zvolených vlád, se až mrazivě podobá krizi modernity 21. století. Má-li být historie onou učitelkou života, pak možná právě smíření obou – globalizace a demokracie – může být cestou k řešení současné společenské krize. Zatím se však systémové politické strany spolu s mediálním mainstreamem spoléhají spíše na soudní ochranu demokracie před extremisty, difamaci voličů extrémní a radikální pravice jako hlupáků a jejích představitelů jako podvodníků. Leckdy může být tato taktika úspěšná, nebezpečná strana je zakázána, konkrétní politik zdiskreditován. Hlubší sociální konflikt, jenž je nechal původně vyrůst, vyplývající z neschopnosti dlouhodobě skloubit technokraticky koncipovanou globalizaci s demokracií uvnitř suverénních států, se tím nevyřeší. Proto místo odsouzených či diskreditovaných předáků a politických stran se objeví jejich noví nástupci. V divadle se vymění herci, ale scénář a zápletka zůstanou nezměněné. Rozhodující je totiž poptávka, nikoli nabídka.

V dnešní situaci je asi unáhlené – podobně jako se domnívá i autor této knihy – označovat současné radikálně pravicové vůdce za fašisty. Ano, sdílejí leckteré prvky Ecova věčného fašismu, ale mnohé další – alespoň prozatím – postrádají. To ovšem zároveň neznamená, že jejich přístupy jsou dlouhodobě slučitelné s principy liberální demokracie. Strach z nezvládnutých účinků globalizace (migrace, vojenské konflikty, šíření chorob, narůstající rozdíly mezi superbohatými a společenským průměrem, důsledky klimatické změny atd.) mnohé z nás činí citlivými vůči těmto hrozbám a zároveň slepými k důsledkům ochranných receptů, jež nabízejí tito údajní zachránci před úpadkem a rozvratem. Politolog Ivan Krastev před časem glosoval naše současné problémy s fašismem pomocí výstižné anekdoty. Vyprávěl o jistém americkém soudci, jenž prohlásil, že sice nedokáže definovat pornografii, ale když ji vidí, tak ji pozná. A s fašismem se to podle Krasteva má přesně naopak. Dá se celkem snadno definovat, ale není lehké ho poznat, když ho uvidíte.[8] Následující stránky knihy Jakuba Drábika nám mohou pomoci, abychom se v takový okamžik nenechali zaskočit svou vlastní slepotou.

doc. Jakub Rákosník, Ph.D.

ÚVOD

Když v roce 2019 vyšlo první, slovenské vydání knihy, již právě držíte v rukou, fašismus se opět hlásil o slovo. V různých částech Evropy rostla menší fašistická hnutí, jako řecký Zlatý úsvit či slovenská Ľudová strana Naše Slovensko, ale zároveň nabíraly na síle strany, které z fašistické symboliky, jazyka a emocionálních apelů známých z meziválečného období výrazně čerpaly. Přesto jsem tehdy ještě doufal, že jde o dočasný výkyv, reakci na krizi globalizovaného světa, která časem vyprchá. Že tomu tak nebude, naznačovalo mnoho zcela zřetelných varovných signálů. V jistém smyslu je tak vývoj posledních sedmi let sice zklamáním, ale nikoli překvapením. Fašismus mezitím téměř všude na světě učinil další obrovský krok z periferie směrem do politického mainstreamu. Nárůst pravicového radikalismu, iliberálních režimů a autoritářského populismu napříč kontinenty, jakož i schopnost těchto sil přizpůsobit se digitálnímu prostředí a využít změny společenské struktury ve svůj prospěch, jasně ukazují, že čelíme hlubšímu a trvalejšímu jevu. Fašismus, či spíše novodobé fašistické tendence se dnes nevracejí ve stejné podobě jako kdysi – a možná právě proto jsou tak nebezpečné. Slova, která se často připisují Lvu Davidoviči Trockému, že dějiny se opakují nejprve jako tragédie, potom jako fraška, dnes získávají děsivý rozměr. To, co na první pohled působí jako karikatura minulosti, může být paradoxně mnohem účinnější a nebezpečnější. Teatrálnost lídrů, jazyk internetových meme, absurdní výroky a politiky často odtržené od reality či cynické přepisování historické paměti – to vše způsobuje, že mnozí zmíněné tendence neberou vážně. A to je omyl, který nám může napáchat plno problémů.

České vydání této knihy vzniklo nejen v reakci na pokračující přítomnost fašismu a „fašizujících“ tendencí, ale také proto, že se změnil způsob, jímž se fašismus projevuje. Ačkoli fašistická hnutí v tradiční podobě dnes ve světě příliš nenajdeme, jejich rétorika, symbolika, představy o „zdravém národě“, vnitřních nepřátelích a o potřebě „očisty společnosti“ pronikly hluboko do veřejného diskurzu. Ideologické fragmenty fašismu dnes žijí vlastním životem v online prostředí, kde se šíří cestou meme, videí, alternativních médií či komentovaných „storek“ a „reelsek“ z Facebooku či TikToku. Nabývají tak hybridní formu, která je činí ještě obtížněji rozpoznatelnými a zejména mnohem přitažlivějšími. Liberalismus a liberální demokracie – ne jako ideologie, ale jako základní normy politického řádu – dnes čelí možná nejvážnější výzvě v moderní historii. Současně se posunul výzkum fašismu: větší pozornost se dnes věnuje transnacionálním vazbám, cirkulaci symbolů a narativů, stejně jako digitálnímu prostředí coby novému prostoru pro politickou radikalizaci. Právě uvedené posuny ve společnosti i ve vědě stály za vznikem tohoto podstatně přepracovaného vydání.

Mluvit či psát dnes o nárůstu fašismu a radikální pravice má, naneštěstí, stále své opodstatnění. Ambicí této práce je do této diskuse odborně přispět. Termíny „fašismus“ a „fašista“ patří již několik let k nejpoužívanějším termínům jak mezi odborníky, tak mezi laickou veřejností. Za fašistický se častokrát označuje jakýkoli politický systém nebo státní politika, které se snaží omezit osobní svobodu jednotlivce, svobodu slova nebo se jeví manipulativními či autoritativními. Navíc se pojem „fašista“ etabloval v našem slovníku také jako univerzální nadávka, která v našich očích démonizuje a delegitimizuje jakéhokoli kritika či nepřítele bez ohledu, zda fašistou skutečně je. Za fašisty už byli označeni takřka všichni a setkat se můžeme i s výrazy jako islamofašismus či eko/envirofašismus a podobně. Pokud chcete termín „fašismus“ a „fašista“ používat jako nadávku, dehonestující termín nebo termín volně označující jakýkoli režim třeba jen náznakem směřující k potlačování demokracie, není tato kniha pro vás. Pokud vás však zajímá, co se za tímto slovem skutečně skrývá, koho dnes podle širokého spektra odborníků chápeme jako fašistu, co je fašistická ideologie a čím se odlišuje od jiných, a chcete-li pochopit mnoho dalších aspektů fungování tohoto fenoménu – čtěte dále.

Abychom porozuměli současnému vývoji, musíme nejprve pochopit, co fašismus vlastně je – tedy nevnímat jej jako karikaturu či urážku, nýbrž jako ucelený ideologický systém. Jen když pochopíme, jak fašismus fungoval historicky, můžeme rozpoznat jeho mutace v našem digitálním věku. Jedním z hlavních záměrů této knihy proto je vysvětlit, proč fašismus vznikl, proč mu podlehlo tak obrovské množství lidí a proč vyústil v jednu z největších katastrof lidských dějin. Dívat se na fašismus objektivně je přitom mimořádně náročné. Způsobil smrt milionů lidí a tak obrovské utrpení jako jen málo událostí a ideologií. Pokud však chceme pochopit, proč miliony lidí v Evropě mezi první a druhou světovou válkou volily ve svobodných a demokratických volbách fašistické strany (a proč tak opět činí dnes), nezbývá nám nic jiného než pokusit se tento fenomén odosobnit a na chvíli se na něj nedívat výlučně s vědomím jeho destruktivního dopadu na dějiny Evropy a světa. Fašismus se nesnažím vysvětlovat z pohledu oponenta nebo oběti fašismu, ale naopak z pohledu fašistů samotných. Ptám se, co znamenal fašismus pro ně, co si pod tímto termínem představovali. Tento přístup nám pomáhá dostat se do „mysli“ fašisty a lépe fašismus pochopit.

Chceme-li vědět, co je liberalismus, socialismus nebo feminismus, měli bychom se na to ptát liberálek a liberálů, socialistek a socialistů, feministek a feministů, ne jejich odpůrkyň a odpůrců. Stejný postoj bychom měli zaujmout u fašismu. Při vysvětlování ideologie fašismu proto vycházím především z textů, projevů a publikací samotných fašistů. Ačkoli by to mělo být samozřejmostí, považuji za velice důležité zdůraznit, že úsilím vysvětlit, co fašisty k jejich jednání vedlo, se v žádném případě nesnažím jejich činy obhájit nebo je zbavit morální odpovědnosti. Jde o hledání pravdy a pochopení. Zároveň jsem přesvědčený, že vykreslování fašismu jako primitivní a myšlenkově prázdné ideologie a fašistů jako bandy křiklounů a neschopných agresivních hlupáků – s nímž se často setkávám – je nebezpečné. Takovouto chybu – podcenit schopnosti této ideologie ovládnout mysl mnoha lidí a přivést svět k nejkrvavější válce v dějinách – jsme už jednou udělali.

Většina encyklopedických hesel o fašismu začíná etymologií tohoto slova. Pochází z italského fascio, případně latinského fasces, které se překládá jako svazek. Fasces byly svazky prutů obepínající sekeru a symbol římské moci a římského práva. V definici fašismu, který se ve formě politického hnutí objevil ve 20. století, nám však etymologický význam slova moc nepomůže. Tradičně se s fašismem pojí uniformy, symbolika, vůdčí princip, rasismus, antisemitismus, xenofobie či prosazování stavovského státu. To vše s fašismem skutečně souvisí. Pokud se však snažíme odpovědět na otázku, co fašismus je, tak nám ani to moc nepomůže. Uniformy nosil a nosí kdekdo, od skautů po myslivce. Různé symboly – s fašistickou tematikou nebo nápadně připomínající ty fašistické – používá řada hnutí a organizací, které ani nemusí být politicky aktivní. Ani vůdčí princip se ve fašistických hnutích nutně nemusel uplatňovat. Stavovský stát prosazovala v minulosti například i katolická církev a v meziválečném období také nejeden ekonom (často pod názvem korporativismus). Nic z toho tedy není definičním kritériem fašismu. Historikové a politologové však museli najít „definiční minimum“ čili skupinu charakteristik, která by stačila k vymezení a definici fašistických hnutí. Avšak toto definiční minimum dlouho neuměli najít. Problém rozlouskl až Roger Griffin, když v roce 1991 publikoval pod názvem The Nature of Fascism svoji doktorandskou práci. V ní definoval fašismus jako ideologii, jejímž jádrem je „palingenetická forma populistického ultranacionalismu“.

Čtenáři tedy předkládám to, o čem jsem přesvědčený, že je funkční a užitečná definice fašismu, dobře použitelná coby heuristický nástroj k označování fašistických hnutí. Výhody práce s Griffinovou definicí zároveň vnímá objektivně se zvyšující počet badatelů, především mladší generace.[9] Jako student profesora Griffina sám sebe řadím mezi historiky „nového konsenzu“ a i definice, kterou nabízím v této práci a která se prolíná napříč celou knihou, vychází z Griffinovy teorie. Nenabízím tedy všeobecně akceptovanou definici a ani tu, o níž bych mohl bez jakýchkoli pochybností prohlásit, že je „jediná správná“ a akceptují ji všichni historikové. Na žádném konceptu nebo definici jakéhokoli termínu používaného v humanitních a sociálních vědách totiž neexistuje jednoznačný konsenzus.[10] Definice „fašismu“ je a vždy bude předmětem neshod a diskusí. S každým novým výzkumem se objeví nová, dříve nepoznaná fakta a interpretace, jež mohou narušit dosud akceptované „pravdy“. Historiografie se neustále vyvíjí a pohledy historiků se mění. Proto i definice pojmu „fašismus“ bude vždy napadána a diskutována tak dlouho, dokud bude o fašismus a jeho studium zájem. A to není špatně – právě naopak. Rumunský historik Constantin Iordachi tvrdí, že jednotlivé definice, ať už deduktivní, nebo induktivní, by se neměly navzájem vylučovat, ale naopak doplňovat.[11]

Váženou čtenářku nebo čtenáře proto vyzývám k zachování kritického myšlení, studiu primárních pramenů a neustálému kritickému přehodnocování jak mých, tak i svých vlastních závěrů. Navzdory mé upřímné snaze přinést co nejobjektivnější pohled na toto složité téma si uvědomuji, že absolutní objektivita není pro historika dosažitelná – a pravděpodobně ani žádoucí. Stejně jako každý autor, i já jsem formován svým kulturním prostředím, vzděláním, zkušenostmi i hodnotovým ukotvením. Některé ze svých předsudků si uvědomuji a vědomě se je snažím potlačovat nebo reflektovat. Jiné však zůstávají skryté – a možná právě ty jsou nejnebezpečnější. Každý výklad dějin je do určité míry interpretací, nikoli mechanickým popisem faktů. Proto tuto knihu nenabízím jako konečné slovo o fašismu, ale jako pozvánku k diskusi.

***

Samotný text knihy sleduje jednoduchou a v historiografii poměrně tradiční strukturu: první tři kapitoly postupně vysvětlují, co je fašismus, co z této definice vyplývá a jaké jsou jeho kořeny. Jednotlivé kapitoly popisující historii konkrétních fašistických hnutí v různých zemích pak ilustrují, jak jednotlivá hnutí kombinují společné ideologické hodnoty – které zachycuje i definice fašismu z úvodu knihy – s výrazně odlišnými národními rysy. Tato syntéza společných a odlišných znaků pak dává každému hnutí, každé individuální manifestaci fašismu naprosto unikátní zabarvení i postavení v rámci historického kontextu. Součástí knihy je poměrně velké množství poznámek pod čarou. Uvědomuji si, že to není zrovna čtenářsky atraktivní, chtěl jsem však, aby nevznikaly žádné pochybnosti o tom, odkud jsem čerpal své informace. Při psaní této knihy bylo mým záměrem současně vytvořit i reprezentativní přehled literatury, v němž naleznete odkazy k dalšímu studiu. Z praktických důvodů je seznam zdrojů a literatury na konci knihy rozdělen do sedmi větších tematických celků (teoretické aspekty a metodologie, italský fašismus, německý nacismus, fašismus v Británii, fašismus v Československu, transnacionální fašismus a fašismus po druhé světové válce).

Po úvodu, v němž vysvětluji, co je fašismus, následují čtyři příklady fašistických hnutí. Vybral jsem je tak, aby reprezentovaly dva příklady fašismu, které se dostaly k moci, a dva, jež naopak zcela selhaly. Italské i německé mutaci fašismu jsou věnovány dohromady čtyři kapitoly – dvě každé zemi. Je to proto, že jde o dva nejvýznamnější příklady – jsou to jediná fašistická hnutí v dějinách, která se k moci dostala víceméně demokratickou cestou. U italského fašismu jsem za milník zvolil rok 1929, kdy se Mussolinimu podařilo v Itálii definitivně nastolit diktaturu. V případě nacismu se spousta historiků při podobném dělení dějin hnutí přiklání k roku 1934, kdy nacisté skutečně ovládli stát. Já jsem se však rozhodl pro konzervativnější přístup a za milník jsem určil leden 1933, kdy byl Hitler jmenován kancléřem. Následují dvě kapitoly o britském a československém fašismu. V obou zemích byl fašismus marginálním hnutím, které nikdy nemělo šanci získat moc. Přesto je velmi zajímavé sledovat, jak se meziválečný fašismus choval v „embryonálním vývojovém stadiu“ a v prostředí, které mu nebylo přátelsky nakloněné.

Tuto „historickou“ část uzavírá text věnující se fašismu jako transnacionálnímu fenoménu. Jde o kratší kapitolu, kterou se pokouším překročit tradiční národní rámce, v nichž se fašistická hnutí obvykle zkoumají. Přestože fašismus vznikal v konkrétních národních kontextech a vždy měl výrazné lokální rysy, fašisté od samého začátku sledovali vývoj v jiných zemích, navzájem se inspirovali, kopírovali taktiky, symboliku i organizační struktury. V meziválečném období existovala živá síť kontaktů mezi fašisty v Itálii, Německu, Velké Británii, Maďarsku, Rumunsku, Československu či Španělsku. Tato kapitola ukazuje, že fašismus lze považovat nejen za národní, ale také mezinárodní fenomén – dynamické prostředí, v němž dochází k výměně idejí, praxí a mýtů. Zkoumání těchto propojení nám umožňuje lépe pochopit, jak se fašismus šířil, jak se adaptoval na nové podmínky a proč si tak účinně podmanil mysl lidí v různých kulturních a historických prostředích. Zároveň kapitola ukazuje, že fašismus nebyl jen evropským, ale opravdu globálním fenoménem.

Následující dvě kapitoly se věnují vývoji fašismu po roce 1945 a jeho současným podobám ve 21. století. První z nich se zabývá poválečnými transformacemi fašismu – sleduje, jak se fašistické ideologie přizpůsobovaly novým politickým poměrům, jak se postupně etablovaly v podobě neonacistických, neofašistických a později „metapolitických“ hnutí, jak se jejich aktéři pokoušeli reinterpretovat dějiny či změnit kulturní normy společnosti a jaké různé nové formy si neofašistická a neonacistická hnutí musela osvojit, aby mohla přežít ve vůči nim vyloženě nepřátelském poválečném světě. Navzdory rozsahu nejde o kompletní a vyčerpávající analýzu, ale spíše o nástin základních témat. Poslední kapitola knihy se věnuje vývoji v současném století. Přináší analýzu jevů, které nelze ignorovat: normalizaci extrémně pravicového diskurzu, hybridní hnutí mísící fašistické prvky s postmoderní ironií, sílu online platforem při šíření radikalizace a úpadek důvěry v liberální instituce. Tyto dvě kapitoly jsou klíčové, protože ukazují, že fašismus není mrtvou ideologií minulosti, ale neustále mutujícím souborem představ, symbolů a strategií, které se přizpůsobují novým historickým a technologickým podmínkám. Chceme-li fašismus pochopit a účinně mu čelit, musíme se dívat nejen do minulosti, ale také na současnost.

Kapitoly o italském a německém fašismu a rovněž kapitola o fašismu po roce 1945 mají – nevyhnutelně – kompilační charakter. Těžiště mého výzkumu spočívá především v nové interpretaci prací jiných badatelů. V kapitolách o britském, a především o československém fašismu naopak vycházím ve velké míře z vlastního archivního výzkumu a z práce s primárními prameny. Kapitoly o jednotlivých hnutích sledují vývoj hnutí chronologicky, nejde však o kompletní a komplexní přehled dějin všech hnutí. To by z kapacitních důvodů ani nebylo možné. Kdybych měl pokrýt všechny aspekty jejich fungování, každé z hnutí by vydalo na samostatnou monografii, případně i několik.

K dějinám nacismu či italského fašismu navíc existuje nepřeberné, ba přímo už nezvládnutelné množství literatury. Jiří Pešek například uvádí, že k problematice nacismu a holokaustu bylo jen do devadesátých let vydáno přibližně dvanáct tisíc titulů.[12] Pojmout celé toto množství během jednoho lidského života není možné a pro práci tohoto charakteru to ani nebylo nutné. V této knize jsem se proto soustředil spíše na ideologii hnutí a snažil jsem se postřehnout, jak se formoval jejich program a jak se uplatňovala z něho vyplývající snaha o totalitní ovládnutí společnosti. Dobře to ilustruje i to, jakým způsobem se dá uplatnit a využít definice fašismu, s níž pracuji. Samotné dějiny fašistického hnutí jsou spíše v pozadí a slouží více k ilustraci než jako předmět analýzy. Pro větší přehlednost je zároveň seznam literatury rozdělen tematicky po jednotlivých kapitolách.

***

Za více než deset let jsem měl možnost navštívit obrovské množství institucí a konzultovat svůj výzkum s velkým počtem významných odborníků. Není možné vyjmenovat je všechny, avšak několik lidí a institucí zmínit musím.

V první řadě bych chtěl poděkovat svému učiteli a velkému vzoru po odborné i lidské stránce, prof. Rogeru Griffinovi, který mě o fašismu naučil téměř všechno, co o něm vím. Po odborné stránce jsem měl možnost konzultovat své závěry a interpretace také s Constantinem Iordachim, a to během mého dvousemestrálního výzkumného pobytu na Central European University v Budapešti na přelomu let 2017 a 2018. Díky patří též Aristotlu Kallisovi, jehož práce a publikace jsou mi velkou inspirací, László Vörösovi, který opravil některé mé chyby a špatné interpretace týkající se problematiky nacionalismu, Oliveru Zajacovi, který mi pomohl s kapitolou o kořenech fašismu a korigoval řadu mých chyb, Hertě Tkadlečkové, která přečetla a připomínkovala kapitolu o italském fašismu, a Jánu Hlavinkovi, který mě upozornil na několik nesrovnalostí v části věnované problematice holokaustu. S překladem textů z italštiny mi ochotně pomáhal Michal Dančišin a celý text jako první přečetl, nekompromisně kritizoval a připomínkoval Milan Konečný – oběma náleží mé díky. I když ne jmenovitě, musím zmínit také své kolegy z Anglo-American University v Praze a Historického ústavu SAV, s nimiž jsem svůj výzkum a psaní také často konzultoval.

Obrovské díky patří recenzentům: Miloslavu Szabóovi, Ivanu Kamencovi a Tomáši Nociarovi, kteří se chopili recenze prvního vydání knihy, Antonu Hruboňovi, Pavlu Kotlánovi a Martinu Veselému, kteří knihu recenzovali v rámci mého habilitačního řízení na Masarykově univerzitě v Brně, a Zdenku Berounovi, který spolu s Tomášem Nociarem recenzovali toto nové vydání. Jejich ochotné a dobře míněné připomínky výrazně pomohly odborné vyspělosti této práce. Navíc jsem měl možnost s mnoha z nich svůj výzkum konzultovat i průběžně – taková pomoc svědčí každému autorovi.

Poděkovat bych chtěl i dvěma výjimečným ženám, které za mnou stály a podporovaly mě od samého začátku psaní této knihy a bez jejichž podpory bych ji možná nikdy nedokončil: mé manželce Nikol a mé matce Marii Drábikové.

Díky patří i Nakladatelství Epocha, a to zejména Vašku Kotrmanovi, který s nápadem na české vydání přišel a bez jehož neustálé motivace a trpělivosti s mou prací by se tato kniha nikdy nestala realitou. Mimořádně poctivou a dobrou práci odvedla při překladu Pavlína Kajnarová a díky patří také editoru Martinu Ďáskovi, který mi pomohl s redakcí. Všichni textu významně prospěli, díky jejich zásahům je mnohem čtivější a uhlazenější než má původní verze.

Z institucí nemohu nezmínit Bodleian Library v Oxfordu, The British Library v Londýně, Central European University Library v Budapešti, Národní knihovnu v Praze, Univerzitní knihovnu v Bratislavě a Ústřední knihovnu Slovenské akademie věd v Bratislavě, a především jejich pracovnice a pracovníky, bez jejichž ochoty by moje cesta k dokončení této knihy nebyla možná.

Na závěr bych chtěl zdůraznit, že ne všechny dobře míněné rady jmenovaných lidí jsem vždy akceptoval, a tak jakékoli faktografické či interpretační chyby jsou jen a pouze moje a nesu za ně plnou odpovědnost.

Praha, červen 2025

CO JE FAŠISMUS?

V roce 1976 izraelský historik Zeev Sternhell konstatoval, že „zatímco v našem politickém slovníku není mnoho pojmů, které by se těšily takové oblibě jako slovo fašismus, v komparativní politické terminologii zároveň neexistuje příliš mnoho konceptů tak nejasných a nepřesně vymezených“.[13] Ve stejném duchu se vyjadřovali i další historikové a odborníci.[14] Zmatek a desítky různých teorií o tom, co je fašismus, vedly amerického historika Gilberta Allardycea k napsání významné studie, ve které navrhl, jak jednou provždy vyřešit otázku definování tohoto fenoménu. Podle něj nic takového jako „všeobecný fašismus“[15] (generic fascism, samostatná politologická kategorie, pod jejíž definici by spadala všechna fašistická hnutí ve všech zemích) neexistovalo.[16] Jediné, co bychom tedy měli podle něj nazývat fašismem, bylo hnutí Fasci italiani di combattimento, později transformované na Národní fašistickou stranu (Partito nazionale fascista, PNF). Jeho nápad podpořilo několik významných badatelů jako například kontroverzní, zato však významný italský historik Renzo De Felice[17] či neméně významný německý politolog a historik Karl Dietrich Bracher.[18] Tento přístup nám však ve snaze definovat fašismus moc nepomůže, ba naopak více zamlžuje, než objasňuje. Vždyť mnohá hnutí mimo Itálii považovala sebe sama za fašistická. Mosleyho černokošiláči si říkali Britská unie fašistů a podobně v Československu existovala Národní obec fašistická. Ukázalo se, že koncept „všeobecného fašismu“ je přece jen důležitý a že fašismus existuje i jako samostatná politologická kategorie. Historikové a politologové však museli určit „definiční minimum“, tedy skupinu charakteristik, která by byla dostačující pro vymezení a definici fašistických hnutí. Avšak toto definiční minimum dlouho nedokázali najít.

Fašismus je „dítětem“ nacionalismu a ten má v různých zemích a u různých národů jiné projevy. Slovenský nacionalismus se nachází v jiné geopolitické, kulturní či sociální realitě a vyrůstá z jiných historických kořenů než, řekněme, nacionalismus maďarský, český či indický. Je jasné, že mezi nimi budou obrovské rozdíly. A stejné je to s fašismem. Každá jeho variace má svou vlastní, specifickou národní podobu. V různých zemích se cíle fašistů, jejich projevy i rétorika často výrazně liší, a dokonce si nejednou přímo odporují. Sociální základnu rumunských fašistů tvořili rolníci, zatímco v jiných zemích bychom hovořili spíše o střední třídě. Rumunská Železná garda se navíc vyznačovala silným pravoslavným šovinismem (původně vznikla v roce 1927 jako Legie archanděla Michaela), což je charakteristika, kterou až na pár výjimek u jiných fašistických hnutí tak snadno nenajdeme. V německém nacismu je zase mimořádně výrazný biologický rasismus a antisemitismus, v čemž se liší například od manifestace fašismu v Itálii. Italský fašismus byl sice rasistický, ale v tomto ohledu se neprojevoval tak radikálně. Podobně to bylo s antisemitismem – mnoho Židů, alespoň zpočátku, Benita Mussoliniho (1883–1945) dokonce podporovalo. Český fašismus poznamenal silný protiněmecký sentiment, slovenský zase brojil proti Maďarům. Španělská Falanga (Falange Española de las JONS) prosazovala „panhispanismus“ (hispanidad) čili kulturní a ekonomickou jednotu hispánských národů po celém světě a chtěla obnovit španělské impérium. Tato hnutí však přesto měla něco společného. A právě na to se zaměřil americký historik Stanley Payne ve své odpovědi Gilbertu Allardyceovi. Napsal, že se jeho kolega mýlí a že „obecný fašismus“ existuje. Pro historii a „fašistology“ znovuobjevil Webberův koncept „ideálního typu“ (Idealtyp nebo Idealtypus).[19]

Všechna fašistická hnutí mají společné ideologické jádro: víru, že národ je v ohrožení a jen oni ho dokáží očistit od nepřátel a zachránit jej, jak ilustruje i tato kresba z britského fašistického periodika Blackshirt.

Ideální typ je konstrukce, která badateli umožňuje srozumitelně popsat to, co na daném jevu pokládá za charakteristické, a umožní mu jeho lepší pochopení. Ideální typ nutně nepostihuje všechny charakteristiky zkoumaného fenoménu, ale snaží se nalézt společný bod, ve kterém se všechny zkoumané jevy shodují, případně odlišují od jiné skupiny jevů.

Představme si košík s koťaty. Jedno je bílé, druhé černé, třetí zrzavé a čtvrté šedé. Mají také různou barvu očí. Barva srsti a barva očí tedy nemohou být definičními kritérii kotěte. Musí to být něco, co mají všechna společného. Například čtyři tlapky, ocas, šestadvacet (později třicet) zubů, asi dvě stě čtyřicet kostí a přes pět set různých svalů. Analogicky fašistické hnutí nemůžeme definovat na základě uniforem, symboliky či jiných vnějších projevů. Musíme najít ideální typ, pravou podstatu. Fašismus je jako chameleon, který mění svou barvu podle toho, v jakém prostředí se právě nachází. V každé zemi má jinou podobu. Stále je to však totéž zvíře, tatáž ideologie.

Než historikové našli tento ideální typ, uplynulo další desetiletí (Payne postuloval potřebu najít ho, sám ale při jeho hledání daleko nepokročil). Začátkem devadesátých let přišel se svou definicí britský politolog Roger Griffin – a ve studiích fašismu způsobil malé zemětřesení. Nabídl definici fašismu jako „populistické formy palingenetického ultranacionalismu“. Ačkoli mnozí s touto poměrně komplikovanou definicí zpočátku nesouhlasili, postupně začal vznikat určitý konsenzus a čím dál více autorů začalo s Griffinovou definicí buď přímo pracovat, nebo na jejím základě upravili své vlastní definice. Dnes už můžeme částečně konstatovat, že to, co Griffin svévolně a možná až příliš sebejistě nazval „novým konsenzem“,[20] tedy shoda mezi historiky na definici fašismu, skutečně existuje. Tato shoda ale není univerzální a ne všichni souhlasí.[21] Mnozí badatelé, kteří původně Griffina kritizovali, však po důkladném prostudování jeho teorií a závěrů změnili svůj názor a dnes se k „novému konsenzu“ hlásí. Za zmínku stojí alespoň britský historik David D. Roberts,[22] který s Griffinem spolupracuje,[23] nebo německý historik profesor Arnd Bauerkämper.[24]

Definice, již jsem při svém výzkumu sestavil, vychází z Griffinových teorií, je „ideáltypická“ a zní takto:

Fašismus je druh revolučního nacionalismu, který čerpá z představ o rozkladu společnosti, dekadenci a o národním potupení. Snaží se přitom (zpravidla násilím) o dosažení utopického národního znovuzrození prostřednictvím očisty národa od nepřátel a vytvoření nového politického a společenského pořádku a nového člověka.

REVOLUČNOST

Revolučnost je klíčovou charakteristikou fašismu. Fašisté podle vlastního přesvědčení bojují za vytvoření nové, alternativní (a utopické) společnosti a nového politického, společenského, kulturního i ekonomického uspořádání. Demokracie jako forma vlády podle nich selhala a je zcela nezbytné nastolit nový společenský systém – fašismus. Podobně jako u fašismu, ani v případě definice revoluce neexistuje akademiky obecně akceptovaná shoda.[25] Pro naše potřeby však postačí charakterizovat ji jako „hlubokou kvalitativní změnu ve společensko-politických vztazích, ke které dochází náhle, v období, kdy se většinová populace vzbouří proti současné vládnoucí garnituře“.[26] Je to tedy změna politického systému (nejen změna vládnoucí elity), přechod od starého politického uspořádání k novému.

Jeden z nejvlivnějších historiků 20. století, George Mosse, ještě začátkem šedesátých let prezentoval fašismus jako novou formu kulturní revoluce. Jeho interpretace spočívala v definici fašismu coby snahy o vyvinutí nové ideologie a kultury nasměrované k nové, revoluční formě „nového člověka“. Z toho vyplývá, že v Mosseho pojetí není fašismus reakční, jak do té doby tvrdili mnozí (a dodnes tvrdí marxističtí) historikové, ale naopak revoluční. Tato revoluce měla být podle něj založena na rase a na kombinaci mystických, ba až okultních konceptů mobilizujících masy. Podle Mosseho fašisté kladli velký důraz jak na minulost, tak na vytvoření nové rasy hrdinů. Úspěch Adolfa Hitlera (1889–1945) viděl v jeho schopnosti proměnit to, co nazval „revolučními touhami velké části německé populace“, a mrzutost, kterou Němci cítili po první světové válce, do „protižidovské revoluce“. Mosse sám shrnul, že v našem století „poznamenaly Evropu dvě revoluční hnutí: marxistické a fašistické“.[27]

Fašistická revolučnost vychází především z odmítání demokracie jako formy vlády. Fašisté byli totiž přesvědčeni, že lidé si nedokážou dobře vládnout sami. Corneliu Zelea Codreanu (1899–1938), zakladatel a vůdce rumunské fašistické organizace Železná garda, se ptal, kdo „z národa je schopen pochopit, rozumět jeho kodexům a zákonům? Lidé? Dav? To od nich chcete příliš“.[28] Historikové a další společenskovědní a humanitní vědci dlouho nedokázali fašistickou revolučnost odhalit. Jak upozornil italský historik Renzo De Felice, bylo to z prostého důvodu – existuje obrovský rozdíl mezi fašismem ve fázi hnutí a fašismem ve fázi režimu.[29] Fašistická rétorika a způsob tvorby politiky ve fázi hnutí jsou mnohem radikálnější a revolučnější, než je pak jejich politika v diktátorských režimech, které budují. Důvodem je skutečnost, že ve všech případech, které z historie známe, se fašismus dostal k moci díky původní elitě, proti níž celou dobu brojil a kterou chtěl po celou dobu odstranit revolucí. Fašisté se navíc, jak v mnoha svých pracích upozorňuje britský historik Roger Eatwell, v některých oblastech dokáží chovat velmi oportunisticky.[30] Tento fakt mnozí badatelé nedokázali zachytit.

Mezi ideály hnutí a realitou vládnutí pochopitelně vznikaly velké rozpory. Hitlerova operace Kolibřík, známější spíše jako tzv. noc dlouhých nožů, byla právě vyjádřením snahy o řešení napětí mezi původní revoluční dynamikou hnutí a potřebami reálné politiky při budování diktatury. Vůdce SA (Sturmabteilung, úderné či útočné oddíly, známé také jako „hnědé košile“) Ernst Röhm (1887–1934) chtěl pokračovat v národněsocialistické revoluci i poté, co se Hitler stal kancléřem. V té době už však Hitler revolučnost utlumoval, a naopak budoval totalitní režim. V noci z 29. na 30. června 1934 se tak Hitler zbavil Röhma, nepohodlných členů Národně socialistické německé dělnické strany (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, NSDAP) a také části odpůrců v politice a církvi. Podobný konflikt vznikl také v Itálii. Během existence Republiky Salò mluvil Mussolini o tom, že fašistický režim zradil původní revoluční ideály a musí se k nim vrátit.

Marxističtí historikové dodnes tvrdí, že fašismus bylo reakcionářské hnutí.[31] Podle nich představuje kontrarevoluci s cílem udržet kapitalismus u moci a zničit opravdové revoluční síly. Přestože z určitého úhlu pohledu dává tento postoj smysl, jsem přesvědčen, že v jeho jádru se marxističtí historikové mýlí. Ideologické pozadí jejich přemýšlení jim zabraňuje vidět, že fašisté se opravdu snažili vytvořit alternativu k liberalismu, komunismu, konzervativismu i kapitalismu, že sami sebe považovali za „třetí cestu“. V praxi se fašisté skutečně spojovali s částí vládnoucích elit, aby získali moc. I mnoho nemarxistických historiků považuje fašismus kvůli jeho odmítání idejí osvícenství a humanismu[32] za reakční, nikoli revoluční hnutí. Ideologicky se však fašisté vždy snažili vytvořit radikálně odlišný druh společnosti a spojovali přitom jak část konzervativců, tak i část kapitalistů a socialistů. Veškerá energie národa měla být sloučena do nového typu společnosti, politických, ekonomických a kulturních struktur i nového étosu národa a státu. To z nich dělá revolucionáře.

Fašismus má kořeny v celém politickém spektru, čerpá své ideje z pravice i levice a bývá podporován všemi třídami.[33] Fašisté napadali kapitalismus a kapitalistické instituce (většinou však oprávněnost soukromého vlastnictví nezpochybňovali), ovšem stejně tak napadali komunismus a sociální demokracii, organizace dělníků i liberálně demokratické instituce. Odmítali liberální i sociálnědemokratické představy, že konflikt jednotlivých zájmových skupin ve společnosti je přirozená věc, a také levicovou představu, že harmonie bude možno dosáhnout jen odstraněním kapitalismu. Cílem fašistů bylo vytvořit jednotný národ a inkorporovat všechny třídy a všechny zájmové skupiny do jednotného spolupracujícího celku. A přitom odstranit nepřátele a ty, kteří s nimi nesouhlasí.

V letech 1932–1934 fašistický režim uspořádal výstavu oslavující výročí deset let od nástupu k moci. Instalace v pompézních prostorách honosného Palazzo delle Esposizioni mapovaly italské dějiny od roku 1914 do pochodu na Řím, jemuž byl věnován sál na této fotografii.

Fašisté o revoluci ostatně mluvili neustále. Mussolini 28. října 1932 v Římě slavnostně otevřel výstavu s názvem Výstava fašistické revoluce (Mostra della Rivoluzione Fascista),[34] jež měla oslavovat deset let fašistické vlády v Itálii. Trvala až do roku 1934 a navštívily ji více než čtyři miliony lidí. První ilustrovaná kniha o převzetí moci nacisty z roku 1933 se jmenuje Národní revoluce v Německu (Die nationale Revolution in Deutschland)[35] a Hitler je v ní prezentován jako „osvoboditel německého národa“. Úplně první číslo oficiálních novin Britské unie fašistů (British Union of Fascists, BUF), které vyšlo 1. února 1933, neslo na titulní straně výzvu Vpřed k fašistické revoluci! (On to Fascist Revolution!).[36] Otakar Lebloch (1888–1966), moravský fašistický novinář a v jistém období významný člen Národní obce fašistické (NOF), psal již v roce 1927 o fašismu jako o „zrevolučněném nacionalismu“, který „nastupuje novou, slavnější éru světového dění po liberalismu a socialismu!“.[37]

ULTRANACIONALISMUS A RASISMUS

Nacionalismus je jednou z nejpronikavějších ideologických sil ovlivňujících moderní dějiny. Zároveň jde opět o extrémně komplikovaný termín, dosud stále bez jednotné a obecně akceptované definice. Na „národ“ mohou badatelé nahlížet různými způsoby – z hlediska geografie, náboženství, historie, kultury, lingvisticky, etnicky, geneticky a podobně.[38] Pro potřeby této práce proto nevyhnutelně musím zjednodušovat: nacionalismus je ideologie, politická praxe a společenský sentiment zdůrazňující význam skupiny lidí (kteří sdílejí podle různých definic společný původ, historii, jazyk a kulturu) a právo této skupiny na sebeurčení, autonomii nebo suverenitu a správu nad územím, které považuje za významné z historických nebo kulturních důvodů. Nacionalismus zdůrazňuje také národní identitu.[39]

Pro definování fašismu je však mnohem užitečnější termín „revoluční nacionalismus“ nebo „ultranacionalismus“, tedy nacionalismus upřednostňující zájmy jednoho národa na úkor jiných. Roger Griffin pracuje s termínem „populistický ultranacionalismus“, jejž definuje jako nacionalismus, který „překročil hranici“ – odmítá jakékoliv liberální instituce a cokoliv souvisejícího s osvícenským humanismem,[40] odmítá principy absolutismu i pluralistické reprezentativní vlády ve prospěch převážně charismatických forem vlády, v nichž společenská soudržnost a dynamika závisejí téměř výlučně na schopnosti vůdce inspirovat loajalitu a akci. Obvykle se pojí s konceptem národa coby „vyšší“ rasové, historické, duševní nebo organické reality, zahrnující všechny členy etnické komunity. Z toho vyplývá inklinace fašismu k rasismu, čemuž se budeme věnovat podrobněji.[41] Z ultranacionalismu vychází i fašistický koncept organického národního společenství. Ten implikoval beztřídnost, neomezenou sociální mobilitu a odstranění všech nerovností způsobených laissez-faire kapitalismem. Některým fašistickým ideologům to umožnilo nazývat fašismus „skutečnou demokracií“.[42]

Národ a nacionalismus jsou klíčovými termíny fašismu a samotní fašisté je vnímali po svém. Hitler psal v Mein Kampfu, že jeho snem je „vybudovat německý stát pro německý národ“.[43] Mussolini často řečnil o tom, že jeho hnutí dokončí to, co začalo risorgimento (obrození; politický a společenský proces sjednocení jednotlivých států na Apeninském poloostrově). V září 1922 prohlásil, že „naším cílem je učinit z Říma pulsující srdce, burcujícího ducha imperiální Itálie, o kterém sníme!“.[44] Ve fašistické vizi je národ natolik důležitý, že dochází k jeho personifikaci, tj. stává se z něj skutečná, reálná entita s lidskými vlastnostmi – může být dekadentní, ponížený, zdravý, nemocný, silný, znovuzrozený, posvátný, vítězný, slavný a podobně. Toto však samozřejmě nebylo specifikem fašistů – o národě jako organismu, těle či kolektivní bytosti mluvili různí intelektuálové dávno před fašisty.[45] Pro fašisty je to však obzvláště důležité.

Propagandistická fotografie Mussoliniho, kterak z balkonu Palazzo Venezia promlouvá k davu. Duce vždy tvrdil, že jeho hnutí je završením risorgimenta, tedy sjednocení italského národa.

Pro nacisty byl základem nacionalismu Volksgeist (národní duch, duch lidu) s hlubokými kulturními a zejména pokrevními kořeny. Toto myšlení zesílilo koncem 19. století s nástupem německé rasové vědy a eugeniky. Tato forma genetického, biologického rasismu je důvodem, proč spousta badatelů nepovažovala nacismus za formu fašismu, ale za něco mnohem radikálnějšího. Avšak fašismus rasistický je. Rasismus může klást důraz na biologická (jako v případě nacismu) nebo kulturní kritéria (jako v případě francouzského nebo italského fašismu). Zde je třeba poznamenat, že rasismus byl vždy konstruován jako biologická kategorie, proto naznačování, že může být i kulturní (a ne biologický), není úplně správné. Rasismus je ze své podstaty vždy biologický, přičemž nejčastějším kritériem je barva pleti, ale existují samozřejmě i další. Pokud chtěl někdo v nacistickém Německu patřit k národní pospolitosti, musel mít „árijskou krev“ a být „pokrevně spjatý“ s národem. Naopak v Itálii se na „čistotu krve“ nedbalo a součástí národní komunity mohl být například Žid, Chorvat, Slovinec a podobně – pokud mluvil italsky, chápal kulturní reálie a dokázal se integrovat do majoritní populace. Avšak lidé „očividně odlišní“ (například jiné barvy pleti) představovali problém i pro italský fašismus.

Fašistický rasismus tedy nesmíme vnímat ve smyslu nacistického mytického germánského nebo nordického rasismu, dokonce ani jako antisemitský. Většina fašistických hnutí nebyla germánská, mnohá dokonce vystupovala protiněmecky (například český a částečně i francouzský fašismus) a řada západních fašistických hnutí nebyla, alespoň zpočátku, protižidovská (včetně italského fašismu). Fašisté však vystupovali rasisticky v obecném smyslu – „Neevropany“ považovali za podřadné a ze samotné své nacionalistické podstaty byli nepřátelsky naladění k ostatním etnikům.[46] Důraz, který německý fašismus kladl na „čistotu krve“, je specifický. Nacisté používali výsostně moderní jazyk sociálního darwinismu, rasové hygieny a eugeniky, italský či francouzský rasismus měly jiné referenční rámce – kolonialismus a imperialismus.

Rasismus, a zvláště pak antisemitismus, je považován za klíčový rozdíl mezi italským fašismem a německým nacismem, není to však zcela správné. Také italský fašismus byl silně rasistický – antisemitské a rasové excesy ovšem netvořily jádro jeho ideologie, jako tomu bylo u nacismu. Mussolini věřil, že Italové mají právo vládnout „méněcenným“ národům. Vycházelo to z domácí tradice eugeniky a rasové vědy. Od října 1935 (respektive od prosince 1934) vedli italští fašisté brutální a částečně i rasově motivovanou válku v Etiopii a ve druhé polovině třicátých let představili i vlastní verzi norimberských zákonů namířenou proti Židům. V roce 1937 italští rasoví experti vytvořili zákon proti mísení, aby ochránili italskou rasu (razza, gente, stirpe) před africkou krví. Tento zákon vycházel z „faktu“, že Italové mají ve skutečnosti árijské kořeny.[47] I nacistický program společenského vyloučení jistých skupin obyvatelstva se do velké míry inspiroval Mussoliniho režimem. Rasismus a rasistické smýšlení tvořily přirozenou součást obou režimů a představovaly také jeden z faktorů, které je sjednocovaly.[48] Fašistický nacionalismus je xenofobní, šovinistický a ve většině případů skutečně naplnil svůj potenciál stát se kategorickým rasismem. Každé fašistické hnutí v sobě nese potenciál stát se kategoricky rasistickým.

Další důležitou charakteristikou ultranacionalismu, respektive „zrevolučněného nacionalismu“, jak jej nazval zmíněný český fašistický ideolog Otakar Lebloch, je koncept „organického národa“. Ten je pro fašismus klíčový. Národ má být podle fašistů soudržný, má to být jednolitá entita spojující lidi na základě původu. V tom má tkvít jednotící síla národa.[49] Fašismus chtěl vyřešit ekonomické, politické a sociální problémy národním znovuzrozením, povznesením národa nebo rasy nade všechno a velebením kultu jednoty, síly a čistoty.[50] Individuum viděli fašisté jen jako část většího celku a tento větší kolektiv jako atomizovaný součet individualit. Racionální individualismus liberální společnosti nenáviděli.[51] Přinášel podle nich materialismus, dekadenci a lhostejnost k vlastnímu národu.

Za jednu z nejhlavnějších technik fašistů Mosse považoval snahu přelít koncept organického národa i do nové formy veřejné „estetiky a liturgie“.[52] Fašisté například často využívali biologické metafory a přirovnání k přírodě či lidskému tělu. Oswald Mosley (1896–1980) často mluvil o novém fašistickém korporátním státu, který plánoval zavést ve Velké Británii, coby společnosti fungující jako „lidské tělo, v němž každá část plní svůj úkol, pracuje v harmonii s ostatními, a tím přispívá ke správnému fungování celého organismu“.[53] V květnu 1926 Augusto Turati (1888–1955), sekretář Mussoliniho Partito nazionale fascista, prohlásil: „Dav milionů rukou, nohou a tváří má jednu duši, jednu píseň a jednu naději: Itálie v každém srdci, Itálie nade vše!“[54] Hitler ve svém projevu 27. ledna 1934 prohlásil, že chápe „Německo jako korporátní tělo, jako jeden organismus. V jeho organickém bytí neexistuje nic takového jako nezodpovědnost – už z povahy takového života musí být každá buňka zodpovědná za blaho a dobrý život celku.“[55] Lebloch psal o včeličkách v úlu: „Všichni příslušníci státu musí být pilnými a poctivými včeličkami, všichni musí pracovat pro bohatství celku, všichni musí vyrábět, dělník, živnostník, úředník i továrník, všichni musí být platnými a svědomitými výrobci – včeličkami.“[56]

Ztělesnění myšlenky organického národa v nacistickém Německu představoval koncept Volksgemeinschaft, tedy jakési „národní pospolitosti“. Ten byl postaven na rasově vymezeném národě. Jeho součást tvořila mystická jednota, cosi jako společná „rasová duše“ všech Němců, navázaná na půdu a doktrínu Blut und Boden (krev a půda). Podle ní etnická příslušnost závisela na dvou faktorech – na původu (krev) a domově (půda).[57] Němci, kteří udržovali sexuální vztahy s Negermány, kazili „pravou“ německou/árijskou krev, a tak měli být vyloučeni z jednotné národní komunity. Představa o organickém národě se promítla i do fašistické propagandy. Pochodující šiky uniformovaných nacistů v dnes již legendárním filmu Leni Riefenstahlové (1902–2003) Triumf vůle (Triumph des Willens) z roku 1935 představují právě takovou mytickou národní jednotu. Všichni stejně oblečení, nesoucí stejnou zbraň. V záběrech z tábora u Norimberku se například muži myjí bez trička, protože oblečení symbolizovalo jejich postavení a společenský status. Bez trička si byli všichni rovni. Podobnými scénami film překypuje. Jeho cílem bylo smazat rozdíl mezi německým státem, německým lidem a nacistickou stranou. Na konci filmu Hitlerův zástupce v NSDAP (Stellvertreter des Führers) Rudolf Hess (1894–1987) slavnostně prohlásí: „Strana je Hitler – a Hitler je Německo přesně tak, jako je Německo Hitler!“

I fašistické pochody skrývaly zřetelnou symbolickou hodnotu. Měly sloužit jako ukázka jednoty a společného cíle, vzbuzovat dojem pořádku a disciplíny, symbolizovat organický fašistický systém, kde jednotlivec neznamená nic, zato coby součást celku je neporazitelný. Podobně byla fašisty využívána i monumentální architektura jako způsob, jak sjednotit národ a ukázat jeho absolutní vládu. Lidé shromáždění na obrovských prostranstvích spolu měli prožívat „masový zážitek“ už jen pouhým posloucháním svých vůdců. Monumentální stavby evokovaly malost jednotlivce – mezi obrovskými budovami na obrovských náměstích člověk sám neznamenal nic. Jako součást národa, většího, organického celku, však měl hrozivou sílu.[58]

Vrcholem myšlenky organického národa v nacistické ideologii byl pojem Volksgemeinschaft, tedy jakési „národní společenství“. Záběry z propagandistického filmu Leni Riefenstahlové z roku 1935 ukazují ztělesnění této mytické národní jednoty – všichni Němci měli být součástí pokrevně spřízněné jednotky, oddané prozřetelně vyvolenému vůdci.

V praxi se tato „organická národní komunita“ projevovala například v nacistických organizacích, mezi něž patřily Národně socialistická lidová péče (Nationalsozialistische Volkswohlfahrt, NSV) či Radostí k síle (Kraft durch Freude, KdF). NSV se starala o blaho občanů prostřednictvím různých charitativních akcí,[59] zatímco KdF byla odborová organizace, která svým členům zajišťovala volnočasové aktivity – koncerty a výlety (například první prototypy tzv. brouků společnosti Volkswagen byly známé jako KdF-Wagen). V Itálii obdobně fungovala organizace Národní rekreační klub (Opera nazionale Dopolavoro, zkráceně Dopolavoro, OND). U všech aktivit těchto organizací byl zdůrazňován koncept jednotné národní komunity. Všechna fašistická hnutí a režimy se prostřednictvím pocitu příslušnosti ke komunitě a kamarádství snažila vytvořit u mas pocit naplnění.

Mussolini s účastníky cyklistické štafety organizované Národním rekreačním klubem (Dopolavoro), který pro široké masy pořádal sportovní akce, kulturní vystoupení, výlety a celou řadu dalších volnočasových aktivit.

Nacisté často vyzdvihovali roli dělníků i rolníků. První květen prohlásili za svátek a nařízením zajistili, aby všichni dostali placenou dovolenou.[60] Hitler řekl: „Znám jen jednu šlechtu – tu pracující!“[61] Na důkaz eliminace třídních rozdílů v Německu nacisté zorganizovali pálení různobarevných školních čepic dětí.[62] Podobné uniformy, stejná trička či jiná forma stejného oblečení symbolizují třídní rovnost. To, co všechny spojuje do jednoho celku, je příslušnost k národu, tedy k vyšší rasové, historické, duševní a organické realitě, zahrnující všechny členy etnické komunity.[63]

PŘEDSTAVY O ROZKLADU SPOLEČNOSTI

Mytickou „národní komunitu“ fašismus považuje za přirozený stav věcí, který mohou narušit jevy jako křížení ras, imigrace, protinárodní mentalita reprezentovaná individualistickým liberalismem, internacionalistickým socialismem či množstvím jiných „nepřátel“ národa. Přirozený stav mohou rozrušit též cizí vlivy vytvořené moderní společností (úpadek morálky, kosmopolitismus, feminismus, konzum atd.). To všechno se podle fašistů děje právě teď, krize neodvratně přichází. Příběh o blížící se krizi a kolapsu je ve fašistickém diskurzu velice silný a zároveň klíčový, protože vytváří dojem okamžitého ohrožení a nutnosti rychle a rázně jednat.

Léon Degrelle (1906–1994), známý belgický fašista a vůdce strany REX, která získala řadu příznivců především díky tvrdé kritice korupce v belgické politice, v roce 1938 napsal: „Zkorumpovaná ve své morálce, zanedbaná ve své víře, nabitá individualismem, fanatismem a hrdostí, ztratila kontakt s láskou, s láskou Boha a člověka. Anemická moderní Evropa čeká na poslední ránu, poslední křeče, poslední mrtvoly. Blíží se hodina zúčtování.“[64]

Fašisté tvrdí, že národ je nemocný, rozežíraný dekadencí v kultuře, zhoubným vlivem mezinárodních finančníků, prohnilou liberální/buržoazní společností, devastujícím kulturním bolševismem, zkorumpovanými politiky či kulturním internacionalismem a podobně. Úpadek liberálně demokratického systému, „nemocná“ architektura, zvrhlá hudba, literatura, divadlo i výtvarné umění, dekadence, sexuální úchylky, duševní poruchy, opuštění morálky a starých zažitých konvencí, emancipace žen a feminismus, zkažené taneční styly jako tango, foxtrot, jazz či swing[65] a podobně – to vše byly a jsou velmi silná témata fašistické rétoriky i ideologie. Navíc ve fašistickém diskurzu jsou konstantní a moc se nemění.

Už ve třicátých letech fašisté za jeden z hlavních problémů považovali americký Hollywood, který podle nich otupoval smysly mládeže a ta se následně místo budování prosperity svého národa oddávala pitkám a nevázaným sexuálním radovánkám.[66] Podle britského fašisty (a bratrance z druhého kolena známého spisovatele Gilberta Keitha Chestertona, 1874–1936) Arthura Kennetha Chestertona (1899–1973) všude se vyskytující dekadence omezovala politický aktivismus. Všudypřítomná „hedonistická“ kultura podle něj ničila duchovní vůli a zatemňovala naléhavost „obrození země“, což vedlo ke smrti národa. Psal, že „duch deziluze, beznaděje a kapitulace, materialistická rakovina, udává směr k degeneraci a konečné smrti“.[67] Masová kultura podle fašistů nestimulovala intelekt, naopak dávala lidem levnou zábavu, která je připravovala o emoce i vůli. „Uctívání sexuálních hrdinů a amerických televizních hvězd mladými citlivými a hloupoučkými děvčaty“ mělo být jasným důkazem dekadence mládeže.[68]

Gaston-Armand „Guy“ Amaudruz (1920–2018), švýcarský fašista odsouzený v roce 2000 za popírání holocaustu, psal ještě v roce 1979 o zkažené americké politice, kterou měli podle něj diktovat Židé za účelem zničení árijské rasy: „Vedoucí představitelé USA ve jménu židozednářského bludného humanismu nechtějí cizí populaci udržet jen ve své zemi, nestačí jim přinutit je, aby se mísili s bílými, oni chtějí donutit západoevropské vlády, své otroky, aby i ony otevřely své hranice barevné imigraci. Jsou proti každé biologické politice, protože ta by zničila jejich sílu, založenou na dekadenci a na posilování dekadence. Nemocné populace, zaplavené nemocnicemi a azyly pro blázny a slabé, se totiž nebudou proti těmto plutokratickým parazitům bouřit.“[69]

Základem ideologie současné řecké fašistické strany Zlatý úsvit je víra, že řecká společnost se nachází v rozkladu. Helenismus podle nich upadá, země je v ruinách vlivem nekompetentnosti řeckých politiků, kteří národ zničili (v textech Zlatého úsvitu se píše Národ s velkým „N“), dekadence řecké společnosti je všudypřítomná: politická, kulturní, morální. Řecko je ve srovnání se svou zlatou minulostí v naprostých troskách.[70]

Lidová mládež, někdejší mládežnická organizace současné slovenské neonacistické strany Kotlebovci – Lidová strana Naše Slovensko (LSNS) si jako svůj první cíl stanovila výchovu „mladé generace slovenského národa v duchu vlasteneckých a křesťanských hodnot a její osvobození z vlivu dekadence a morálního úpadku“.[71] Její členové „se odhodlaně postavili před historickou roli zachránit slovenský národ ze spárů dekadence, úpadku morálních hodnot a západního liberalismu, které se svým destruktivním působením snaží zničit identitu Slováků“.[72]

Podobně jako u mýtu o znovuzrození, i představy o degeneraci, dekadenci a rozkladu společnosti jsou podstatně starší než sám fašismus. Představy o degeneraci, které formovaly fašismus, mají kořeny ve filozofii konce 19. a počátku 20. století a ještě o nich bude řeč. Nyní zmiňme alespoň dva nejvýznamnější filozofy, kteří je pomohli šířit. Jedním z nich je Max Simon Nordau (1849–1923), lékař, spisovatel, společenský kritik a sionista, který spolu s Theodorem Herzlem (1860–1904) založil v roce 1897 Světovou sionistickou organizaci. Nordau sepsal několik knih, tou nejvlivnější je však Degenerace (Entartung) z roku 1892,[73] v níž kritizuje část moderního umění jako Entartete Kunst (zvrhlé umění). První semínko myšlenky o zkaženosti moderního umění, které vyklíčilo za nacismu, zasel Žid.

Další, a v tomto smyslu zřejmě daleko vlivnější osobností, která představy o úpadku národa a civilizace výrazně ovlivnila, byl německý historik a filozof Oswald Spengler (1880–1936). Ve svém díle se zaměřil na porovnávací studii společností a kultur. Ty podle něj podléhaly základním biologickým zákonům života – zrod, život, úpadek a smrt. Všechny civilizace podle něj musely tímto „cyklem“ života projít a pak čelit neodvratnému konci, zapříčiněnému neschopností vyrovnat se s novými okolnostmi a vzdorovat novým problémům. Evropa a západní civilizace se dle jeho tvrzení ocitly na začátku 20. století právě na konci tohoto životního cyklu a nemohly nic dělat, jen přijmout svůj osud se stoickým klidem: „Nemůžeme nic dělat, protože jsme se narodili na začátku zimy civilizace, ne na jejím zlatém vrcholu.“[74] Navzdory obrovské Spenglerově snaze podložit svá tvrzení historickými fakty s nimi zacházel velice násilně, až diletantsky, a seriózní historikové jeho dílo i předpovědi odmítají. Koneckonců i historie samotná potvrdila jeho omyl. V každém případě během prvních dekád 20. století jeho názory do značné míry ovlivňovaly současníky.

Nacisté byli posedlí myšlenkami dekadence a rozkladu společnosti. Když se dostali k moci, začali likvidovat vše, co považovali za zkažené nebo méněcenné. Mezi zakázanými knihami, jejichž výtisky musely být spáleny, byla mimo jiné díla spisovatelů jako Bertolt Brecht, Albert Einstein, Ernest Hemingway, Aldous Huxley, Thomas Mann a Erich Maria Remarque.

Z mnoha autorů, filozofů a spisovatelů, kteří měli výrazný vliv na formování německého nacismu, zmiňme alespoň Theodora Fritsche (1852–1933), německého novináře a zuřivého antisemitu, jehož syn Theodor Fritsch (1895–1946) patřil k horlivým nacistům a vstoupil do SA. Podobně jako Spengler, i on se děsil jím vnímaným úpadkem, dekadencí a krizí v Německu. Už začátkem století Fritsch založil časopis Hammer. V článku z roku 1921 s příznačným názvem „Potřeba léčby národa“ psal o důvodech k založení časopisu: „Měli jsme jeden velmi ambiciózní cíl: probudit z iluzí národ, který se potácí v zaslepenosti a pachtí se za potěšením, a varovat ho před hrozným nebezpečím, které se jako černá bouřková mračna stahovalo nad hlavami lidí a které teď drtivou silou vypustilo svůj hněv ve světové válce a revoluci. Viděli jsme přicházet kolaps – už tehdy!“[75]

Každý fašismus má přitom svou vlastní představu o úpadku. Dle Mussoliniho vězely za úpadkem Itálie její zaostalost a fakt, že většina obyvatelstva žila na venkově a byla nevzdělaná. Proto se snažil o modernizaci. Naopak v nacistickém Německu vypadala situace jinak: modernizací už prošlo a nacistům se jako projev úpadku a dekadence jevily právě různé proudy uměleckých avantgard.

NÁRODNÍ ZNOVUZROZENÍ

Obsese dekadencí a představy o úpadku nejsou to jediné, co ideologický balíček fašismu nabízí. Již George Mosse si v šedesátých letech všiml, že fašismus není nihilistickým hnutím. Právě naopak – fašismus má i „pozitivní“ ideologii ve smyslu, že má také jistou náplň, cíle, že není jen destruktivní. A právě to zapříčinilo úspěch fašistů. Miliony lidí v meziválečné Evropě nevolily fašisty jen pro jejich nihilismus či destruktivnost. Slibovaly si od nich řešení. Na jedné straně se fašismus snaží vytvořit dojem krizové situace těsně před zhroucením, na druhé nabízí okamžitá a rychlá řešení.

Roger Griffin tuto „dialektiku fašismu“ nazývá „mýtem o znovuzrození“, respektive „palingenezí“ – z řeckých slov palin (znovu) a genesis (zrození). Je to podle něj již zmiňovaná víra současníků, že žijí v „přelomovém období dějin“. Jimi vnímaná korupce, nepravost, tyranie, chaos nebo dekadence (tedy to, co jsme nazvali rozklad společnosti a úpadek) již dosáhly vrcholu. Namísto pesimistické rezignace však vnímají svou dobu jako konec jedné epochy a začátek nového, lepšího období. Jsou přesvědčeni o tom, že právě oni a fašismus nastolí nový, lepší společenský, kulturní, politický a ekonomický pořádek, zregenerují kulturu, zrekonstruují stát, revitalizují národ a začnou novou éru národa/civilizace/kultury.

Hitler o tomto průlomovém období dějin neustále mluvil a bezpochyby o něm byl i skálopevně přesvědčený. Hermann Rauschning (1887–1982), v letech 1932–1934 člen NSDAP, který si s Hitlerem mnohokrát povídal, na to vzpomíná ve své knize Rozmluvy s Hitlerem: „Dostali jsme se do zlomového bodu světových dějin – to bylo stále jeho téma. […] Sám sebe viděl jako vyvoleného plnit nadlidské úkoly, jako proroka znovuzrození člověka v nové formě. Lidstvo, tvrdil, mělo porodní bolesti velké metamorfózy.“[76] Hitler, podobně jako další fašisté v minulosti i dnes, ideám o úpadku a radikální a rychlé potřebě znovuzrození a očisty národa skutečně věřil. Je až fascinující, jak někteří lidé dokáží těmto ideám propadnout a na jejich základě pak vysvětlovat veškerý okolní svět a dění v něm. Jde o jakýsi psychologický „dějinotvorný“ pocit. Mýtus o znovuzrození tedy v Griffinově pojetí není jen symbolické vyprávění nebo pohádka. Pro lidi věřící v tento mýtus je to živá realita, vysvětlení jejich místa a role ve světě. Je to jejich „nejniternější“ pocit, jenž konstituuje jejich myšlenkový svět.

George Mosse nezašel tak daleko, aby mluvil o „znovuzrození“, těchto tendencí fašismu si ovšem také všiml. Například mladá generace té doby se podle něj ve třicátých letech 20. století pokoušela o útěk z materialistické společnosti, ve které byla vychovávána. Pokusila se najít nový smysl života, novou dynamičnost. Na jedné straně to vedlo k boji proti zažitým konvencím, na druhé k novému smyslu sounáležitosti. Fašistická hnutí poskytla mladé generaci obojí – jak pocit sounáležitosti, tak i vyjádření jejich mladické revolty.[77] Teoretik Britské unie fašistů Alexander Raven-Thomson (1899–1955) napsal, že Spengler předpověděl „nevyhnutelný konec západní civilizace, podobný jako u všech civilizací, které zmizely dříve. Kulturní mužnost a síla je opustily a oni se potopili do senilní hniloby“. Podle Ravena-Thomsona se však mýlil: „Fašismus coby revoluční hnutí přichází revidovat tento společenský rozklad a vrátit západní civilizaci její hlubší kulturní smysl.“[78] Ve fašistické propagandě je toto znovuzrození neboli obroda národa často reprezentováno úsvitem. Sám Hitler byl na plakátech často stylizován do polohy, ve které za ním vychází slunce.

Plakát „Ať žije Německo!“ (Es lebe Deutschland!), na kterém je Hitler s „andělskou aurou“ – sluncem symbolizujícím znovuzrození –, pochází z roku 1936. Führer zde představuje spasitele se svatozáří. Nacistická vlajka plápolající ve větru vyvolává dojem nového vánku v politice a celkově plakát budí až náboženský dojem.[79] Ve třicátých letech vydala německá pošta sérii pohlednic z různých německých měst s vycházejícím sluncem na pozadí, uprostřed něhož byl hákový kříž. Nový den symbolizoval právě tento fašistický mýtus o znovuzrození. S nacisty totiž podle jejich propagandy přicházelo světlo a naděje na lepší budoucnost.[80] Když se v roce 1933 Hitler stal kancléřem, nacisté a jejich sympatizanti byli přesvědčeni, že jsou svědky znovuzrození svého národa, dříve poraženého, zneuctěného a zdevastovaného. Jeden z nich o nástupu Hitlera k moci napsal: „Zítřek se stal dneškem. Pocit, že přichází konec světa, se změnil na pocit nového začátku. Konečný cíl máme dnes bezpochyby v zorném poli, které se před námi otevírá, naše víra v zázraky nyní aktivně slouží transformaci skutečnosti.“[81]

Obraz rakouského malíře Huberta Lanzingera zachycuje Hitlera oděného v rytířském brnění, sedícího na černém oři a s nacistickou vlajkou v ruce. Mesiášská póza a odhodlaný pohled kupředu měly symbolizovat nezlomnou víru v novou, lepší budoucnost Německa.

Fašistický mýtus o znovuzrození si našel i praktické vyjádření. Jako příklad uveďme program přeměny Pontinských bažin na úrodnou půdu (program Bonifica Integrale), který italská propaganda často využívala jako symbol „znovuzrození“ a „očisty“ Itálie od bahna.[82] Mussolini chtěl bažinu transformovat na úrodnou půdu a coby metaforický symbol vítězství fašismu nad bahnem hodlal na tomto území postavit několik měst. Projekt se podařilo víceméně úspěšně dokončit v roce 1939, kdy slavnostně otevřeli poslední město.[83]

Fašistické znovuzrození však neznamená restauraci něčeho, co už bylo. Jde spíše o „nové narození“, očistu národa, vytvoření nového typu společnosti inspirovaného „zašlou slávou“ (Mussoliniho návrat k tradicím římského impéria, Hitlerova třetí říše jako následovnice dvou předešlých apod.), avšak stále nového. Fašismus tvoří „nového člověka“, „novou civilizaci“. Snaží se zničit stávající společenské uspořádání a umění (respektive tu jeho část, která je považovaná za dekadentní, zkaženou, zkorumpovanou apod.), ale ne proto, aby se vrátil ke starému, zidealizovanému světu. Naopak jeho utopickým cílem je vytvoření nového společenského uspořádání a „nové moderny“. Francouzský spisovatel, fašista a později zanícený kolaborant Drieu La Rochelle (1893–1945) v roce 1941 napsal o zlomovém momentu evropských dějin, o vytvoření nového evropského pořádku a objevení „nového člověka“: „V této chvíli se nové způsoby bytí spojily se způsoby myšlení, které po nich dlouho volaly. Zrodil se nový člověk […] navracející duchu i tělu hodnoty síly, odvahy a seberealizace, dychtivý zakusit zkoušku a založit svůj život na bezprostředním a trvalém souladu mezi myšlením a činem. […] Toto je velká revoluce dvacátého století, kterou část francouzských intelektuálů slabě cítila přicházet, ale nebyla schopna ji pochopit a zprostředkovat národu: je to revoluce těla, obnovení těla.“[84] Vidkun Quisling (1887–1945), známý předseda norské fašistické strany Národní shromáždění (Nasjonal Samling, NS), po obsazení Norska Německem napsal: „Válka šokem probudila norský národ z jeho hlubokého spánku a myšlenka na národní rekonstrukci se zrodila. […] Vytvořením Nasjonal Samling jsme zajistili novou národní autonomii pro norský národ a vytvořili základ pro národní znovuzrození v duchu historických tradic našeho národa.“[85]

Město Littoria (dnes Latina jižně od Říma), navržené v duchu fašistické architektury, které vyrostlo na území bývalých Pontinských bažin a sloužilo jako demonstrace úspěchu fašistického režimu.

Mýtus o znovuzrození je pochopitelně jedním z nejčastějších mýtů v dějinách lidstva. Obvykle se pojí s náboženstvím (například Parusia v křesťanství a islámu apod.), v tomto případě však nevychází z náboženských motivů, ale ze sekulární přirozené lidské tendence tvořit tyto mýty (Fénix povstávající z popela, renesance, New Deal prezidenta Roosevelta, německá Stunde Null, perestrojka apod.).[86] Je navíc přítomen téměř ve všech ideologiích, alespoň v jejich utopické, revoluční fázi. Hluboká psychologická touha po očistě skrz „tvůrčí destrukci“ našla své vyjádření v regeneračních mýtech a snaze vytvořit „nového“ člověka v bolševismu, maoismu, u Rudých Khmérů a mnoha dalších revolučních hnutích. Proto mýtus o znovuzrození sám o sobě pro definici fašismu nepostačuje. Griffinova „palingeneze“ funguje jen v návaznosti na ultranacionalismus, o kterém jsme už mluvili. Fašismus nemůžeme definovat jen mýtem o znovuzrození, podobně jako ho nemůžeme definovat jen ultranacionalismem. Fašismus definují jen ve vzájemném vztahu, když se navzájem vymezují a navzájem si určují mantinely. Každý nový americký prezident přijde s myšlenkou nových a lepších Spojených států. Základem kampaní Donalda Trumpa (* 1946) v roce 2016 i 2024 bylo heslo „Udělejme Ameriku opět velkou!“ (Make America Great Again!), což nápadně připomíná mýtus o znovuzrození. Chceme-li však hovořit o fašismu, musí se tato palingeneze spojit i s ultranacionalismem, a tedy i snahou o odstranění stávajících společenských, politických, ekonomických a kulturních struktur. Trump však ve svém prvním volebním období vládl v rámci pravomocí vymezených ústavou a o žádné revoluci, která by zlikvidovala liberální demokratický systém, nemůže být řeč. Podobně (ultra)nacionalistická byla spousta režimů, chyběla však nacionálně-revoluční palingeneze.

António de Oliveira Salazar (1889–1970), profesor ekonomie a bývalý ministr financí, založil v Portugalsku v roce 1933 tzv. Nový stát (Estado Novo). De facto byl Salazar u moci déle, nová ústava však byla přijata v referendu až 19. března 1933. Palingenetický název státu, regenerační étos, který se Salazar a jeho ideologové snažili vytvořit – a ani koncept lusotropicalismo, podle něhož byl portugalský kolonialismus lepší než všechny jiné, a z něho vycházející koncept pluricontinentalismo, podle kterého mělo být Portugalsko a jeho kolonie zdrojem civilizace a stability – však nestačí k tomu, aby se Portugalsko let 1933–1974 zařadilo mezi fašistické režimy. Salazar založil svou politickou a později i státní filozofii na specifické interpretaci katolické sociální doktríny. Portugalský ekonomický systém byl založen na papežských encyklikách O nových věcech (Rerum novarum; Lev XIII., 1891) a Čtyřicátý rok (Quadragesimo anno, Pius XI., 1931)[87] a historikové dnes tento režim charakterizují jako korporativní, autoritativní a pravicový. Nebyl totiž dostatečně revoluční a radikální, nikdy nepřistoupil k praktické manifestaci fašistické rétoriky, kterou si osvojil. O povaze portugalského režimu hodně vypovídá fakt, že skutečný fašismus, Národně-syndikalistické hnutí (Movimento Nacional-Sindicalista) vedené Franciskem Rolãem Pretem (1893–1977), byl téměř okamžitě tvrdě zlikvidován a Salazar se po druhé světové válce dokázal velmi rychle přizpůsobit, „defašizovat“ svůj režim a zbavit se nejzjevnějších vnějších projevů fašismu.[88]

Obdobný vývoj nastal i ve Španělsku, kde Frankův režim zlikvidoval fašistickou organizaci Falanga, jenž vznikla v roce 1934 ze dvou téměř bezvýznamných hnutí. Falangisté prosazovali regeneraci národa a země prostřednictvím revoluce, která by přinesla syntézu levice, pravice, katolických morálních hodnot a syndikalistického státu pod vedením Josého Antonia Prima de Rivery (1903–1936), syna původního španělského diktátora Miguela Prima de Rivery (1870–1930, ve Španělsku vládl 1923–1930). Ještě předtím, než Falanga stihla ve španělských dějinách zanechat jakoukoli stopu (ve volbách roku 1936 zaznamenala 0,7 %), ji pohltila nová organizace Franciska Franka (1892–1975) s podobným jménem: Španělská falanga junt nacionálně syndikalistické ofenzivy (Falange Española Tradicionalista y de las Juntas de Ofensiva Nacional Sindicalista, FET y de las JONS). Část členů původního fašistického hnutí se rozhodla s Frankem spolupracovat, část byla ke spolupráci donucena a část přišla o život (ať už se stali oběťmi Frankova režimu, nebo – ve většině případů – padli během občanské války). Španělský fašismus i jeho revoluční snahy tak byly potlačeny hned v zárodku vojenskou diktaturou, jejíž politika zůstala reakcionářská a autoritativní – avšak nikoli fašistická. A to navzdory řadě vnějších fašistických znaků jako kult vůdce, uniformy, snaha o zavedení totalitních mechanismů, korporativně řízené hospodářství a podobně. Franco žádné revoluční národní znovuzrození, nového fašistického člověka či novou společnost nechtěl a svůj režim postavil na starých konzervativních pilířích moci, jež představovala armáda a církev.[89]

NÁSILÍ A PARAMILITARISMUS

Násilnost a násilí, podobně jako spousta dalších jevů spojovaných s fašismem – silný vůdce, uniformy či specifická symbolika –, nejsou podle Griffina a mnoha dalších historiků „nového konsenzu“ nutně definičním kritériem fašismu. To znamená, že při definici fašismu bychom se bez nich obešli. Základem fašistické ideologie jsou palingeneze a revoluční nacionalismus. Tyto dva fenomény by nám při správné interpretaci měly stačit jako heuristický nástroj na rozeznání fašistických hnutí a k odlišení fašismu od radikální pravice, nacionalismu či populismu. Někteří badatelé, jako například americký politolog Anthony James Gregor, dokonce tvrdí, že žádný z významných italských fašistických teoretiků neopěvoval násilí a ti, kteří tak činili (jako futurista Filippo Tommaso Marinetti, 1876–1944), byli v hnutí naprosto marginalizováni a v podstatě bezvýznamní.[90] Například i první skutečně fašistické hnutí v meziválečné Francii, Faisceau, založené v roce 1925 Georgesem Valoisem (1878–1945), neopěvovalo násilí a spíš ho vnímalo jako způsob obrany před narůstajícím komunismem.[91]

V praktické rovině se však fašistická hnutí zřídka vyhnula násilí. I Faisceau stavělo na silné militaristické rétorice, vracelo se k „zákopové komunitě“ a žádalo nekompromisní akci, která zničí levici. James A. Gregor vychází ve svém výzkumu především z fašistických ideologů jako Giovanni Gentile (1875–1944) – ten byl neohegeliánským idealistickým filozofem a v roce 1932 napsal pro Mussoliniho esej Doktrína fašismu (La dottrina del fascismo).[92] V Gentileho pracích bychom velebení násilí coby prostředku politiky hledali skutečně jen těžko. Gregor však ignoruje například agresivní imperiální zahraniční politiku Itálie či paramilitární organizace a agresivní propagandu, která válku velebila. Jeden z klíčových myslitelů, již měli vliv jak na Mussoliniho, tak na vznik fašismu, Georges Sorel (1847–1922), vyzdvihoval násilí pracující třídy jako nezbytné v boji proti státu a jeho monopolu na právo a pořádek.

Mussolini sám tvrdil, že „násilí je nemorální, když je chladnokrevné a vykalkulované, ne když je instinktivní a impulsivní“.[93] Mussoliniho postoj k násilí však není zcela zřejmý. Podle všeho jej postupně měnil, přizpůsoboval situaci a balancoval mezi snahou udržet si volební podporu, vážnost hnutí v očích veřejnosti i elit a zároveň popustit uzdu násilí tam, kde to bylo vhodné, a „udržet na uzdě“ rásy, tedy oblastní fašistické vůdce, kteří obvykle jednali mnohem agresivněji. Italští fašisté tak nakonec dokázali násilí využívat velmi efektivně. O politicky motivovaném násilí nacistů existuje nepřeberné množství literatury.[94] Mezi hnědokošiláči (Sturmabteilung, SA) představovalo násilí sjednocovací element – tedy nikoli jen způsob politického boje, ale sloužilo i k vytvoření komunity a kamarádství (Kamaraderie).[95] Joseph Goebbels (1897–1945) definoval v roce 1934 „mechanismus spoluúčasti“ tvrzením, že „krev lepí lidi dohromady“ (Blut kittet aneinander).[96]

Ve Velké Británii zase došlo mezi fašisty k tomu, co historička Julie Gottliebová nazvala „estetizací brutality“.[97] Svým způsobem šlo o povýšení brutality a násilí na ctnosti. Jedním z atributů „nového člověka“ byla v představách BUF i fyzická zdatnost. Fašista měl „žít jako atlet“[98] a poměrně často zaznívala i prohlášení o tom, že „tělesný trénink je nezbytnou součástí fašistických aktivit“.[99] Ruku v ruce s fyzickým tréninkem Mosleyho mužů šlo i násilí páchané na oponentech. Podle mnohých badatelů lze možnost realizovat se v násilnických činech v ulicích považovat dokonce za jednu z motivací některých mladíků ke vstupu do největšího britského fašistického hnutí.[100] Násilí přitom používali jak proti ideologickým nepřátelům, tak proti odpadlíkům z vlastních řad. V případě britské BUF by se dokonce dalo mluvit o násilí a brutalitě jako o formě propagandy – tvrdým a nekompromisním potlačením protivníků chtěli britští fašisté ukázat společnosti svou mužnost, rozhodnost, odvahu, odhodlanost a schopnost vyrovnat se s výtržníky a odpůrci.[101]

Vícero badatelů považuje násilí za natolik charakteristický aspekt fašismu, že jej zařadili do své definice. Americký historik Robert O. Paxton (jeho práce je známá i v našem prostředí, v roce 2007 vyšel její český překlad) tvrdí, že „činy fašistů nám mohou říct alespoň tolik, co jejich slova“,[102] a podle amerického sociologa Michaela Manna „bez mocenských organizací ideje nedokážou nic“.[103] Podle Manna je definičním kritériem fašismu paramilitarismus a bojem zocelené komunity/kamarádství vidí jako začátek budování organického národa a „nového člověka“. Je toho názoru, že fašisty od jiných militantních skupin a hnutí odlišuje radikálnost a „kvalita“ jejich násilí. Ta jim přinášela popularitu – a to i ve smyslu volebních preferencí – také mezi elitami, jež obdivovaly jejich schopnost rázně reagovat.[104] I ve výzkumu německého nacismu se stále častěji obrací pozornost k násilnému charakteru tohoto hnutí – evidentní je to například v pracích prominentních historiků nacismu Michaela Burleigha, Svena Reichardta či Michaela Wildta.[105]

Mannovo zařazení násilí a paramilitarismu mezi definiční kritéria fašismu je ale příliš vágní a nepřesvědčivé. Nemýlí se však v tom, že fašismus skutečně přitahoval množství lidí na základě vytváření „sounáležitosti s komunitou“ a ducha „válečného kamarádství“. Mnozí z nich byli váleční veteráni, respektive se s nimi alespoň ztotožňovali – například ideolog nacismu Alfred Rosenberg (1893–1946), i když sám nebojoval, svoji knihu Mýtus 20. století věnoval dvěma milionům padlých německých vojáků –, měli násilnou povahu a nedokázali se zařadit do normálního života.[106] Nejzřetelnějším příkladem byl Ernst Röhm, veterán první světové války, který se nikdy nedokázal přizpůsobit civilnímu životu. Po válce se připojil k nelegálním polovojenským organizacím Freikorps a do svého zavraždění během tzv. noci dlouhých nožů v roce 1934 patřil k nejbližším Hitlerovým spolupracovníkům. Známý britský historik a znalec třetí říše Richard J. Evans popsal Röhma jako „člověka se silnými sklony k bezohlednému násilí“, který „neměl žádný zájem o myšlenky či ideologii“.[107]

Každá fašistická buňka v Itálii měla mít také své akční jednotky (squadre d’azione), známé jako squadristi. Jejich cíl byl jednoduchý – likvidace těch, které považovaly za vnitřní nepřátele. Aby se squadristi odlišili od svých politických konkurentů, začali nosit černé košile. Snímek zachycuje skupinu černokošiláčů pálících zabavená vydání opozičního tisku.

Bezpochyby bychom našli fašisty či fašistické ideology, kteří násilí nevelebili nebo ho nepovažovali za nezbytné (jako například zmíněný Gentile). Faktem však zůstává, že každé významnější fašistické hnutí se ve větší či menší míře snažilo prosadit své cíle a ideologii i násilím. To lze samozřejmě říci o téměř každém revolučním hnutí – většina z nich uplatňovala v praxi násilí (vzpomeňme bolševický teror či oběti maoismu, Pol Potovy Rudé Khméry a podobně, které za sebou zanechaly desítky milionů mrtvých). Pro fašismus je však násilí klíčovou charakteristikou. Ve fašistické doktríně jsou násilí a „boj“ zpravidla zobrazovány pozitivně. Násilí podle fašistů přispívá k obrození národa a udržuje společnost „zdravou“. Toto přesvědčení vycházelo ze sociálního darwinismu (silnější přežije), sorelianismu (násilí pracujících k dosažení cílů) a částečně Bakuninovy propagandy činem (přímá akce jako primární politická zbraň). Násilí, boj či válka byly podle fašistů nezbytné, pokud se mělo zachovat zdraví společnosti a národa. Vůdce československé Národní obce fašistické Radola Gajda (1892–1948) to charakterizoval následovně:

„Válka, toť rozpoutání živelných sil, jež tkví v hlubinách lidské duše. Národ, který se ocitá uprostřed tohoto přívalu běsnících živlů vášně, nadšení, bolesti a vůle, prodělává určitou očistnou krisi, v níž vzpruží se veškeré jeho síly, vzroste vůle po činech. – Úkol válek není jen rozkladný: války neničí jenom lidské životy a národní statky, nevrhají lidstvo o celá tisíciletí nazad, aby jen byly smutným dokladem dosavadní určité povrchnosti lidské kultury. Války znamenají i určité positivum v životě lidstva, tak jak bouřky znamenají určité positivum v životě přírody. Bystrému pozorovateli nemůže uniknouti, že i ztráty na životech a statcích vyrovnávají se po každé válce způsobem neobyčejně rychlým, mnohem rychleji než dálo by se jinak v dobách normálních. Neobyčejné pokroky v oboru věd technických, jež během každé války se uskutečňují, a neobyčejný rozmach kulturní a hospodářský, který se po každé válce dostavuje, jakmile neklidná údobí poválečná jsou překonána, doprovázejí tedy i očistné krise. Ty vyvstávají jako přímý následek války. Jsou snad právě tak bolestivé, jako válka sama. A přece i ony jsou nezbytné a bez nich stěží byl by myslitelný regenerační proces národů. Války, podobně jako bouřky, jsou výbojem vnitřního napětí, které vzniká mezi národy i uvnitř národů samých; urychlují vyřešení krisí, jež jinak by zůstávaly latentní, přinášejí novou atmosféru do života mezinárodního i národního – a v tom je jejich positivní význam.“[108]

V běžných představách se fašismus většinou pojí také s teritoriální expanzí, není to však pravidlem. I když se o ni fašisté v mnoha zemích skutečně snažili, najdeme i hnutí, která měla o územní expanzi jen minimální, nebo dokonce žádný zájem (například v případě britské BUF nebo československé NOF). Potřeba „životního prostoru“ vycházející z nacionalismu je však pro fašismus klíčová a „neagresivní“ v tomto smyslu byla hnutí považující „životní prostor“ svého národa za dostatečný. Velká Británie už měla obrovské impérium a BUF žádala jeho rozvoj a obranu, ne další rozšiřování. V případě českého nacionalismu došlo po první světové válce k naplnění jeho dlouhodobých ambicí (vytvoření státu), což de facto zabránilo jeho dalším agresivním teritoriálním požadavkům (i když Gajda v některých pracích zmiňuje oblasti, které by bylo dobré k Československu připojit).

Fašisté se snažili o očistu národa jednak od nepřátel (o nich bude řeč), ale i o „samoočistu“ národa jako takového – a ta se měla dít válkou a „nekonečným bojem“.[109] Současně s tím podporovali i legitimitu násilí v politickém boji. Například pravicový radikál, teoretik státu a práva Carl Schmitt (1888–1985), který v letech 1933–1934 otevřeně podporoval nacisty a vstoupil i do NSDAP, pokládal za podstatu politiky schopnost suveréna rozhodovat o výjimečném stavu a eliminovat nepřítele. Schmittův přístup v podstatě právně akceptoval nezbytnost násilí při řešení neslučitelné politické rozdílnosti, způsobené liberálním pluralismem.[110] I projevy jednoho z nejvýznamnějších filozofů 20. století (ne-li nejvýznamnějšího), kontroverzního Martina Heideggera (1889–1976), který obhajoval nacismus a obdivoval Hitlera, jsou plné „zuřivých bitev“, „boje“, „bojující pospolitosti“, „bouřek“ a podobně.[111] I tyto příklady nám dokazují, že násilí je skutečně velmi důležitou součástí fašismu. Významný rakousko-americký ekonom (a také historik, filozof a právník) Ludwig von Mises (1881–1973) si už v roce 1927 všiml podstatného rozdílu mezi liberalismem a fašismem: „Co odlišuje liberálního a fašistického politika, není rozdíl v názoru, zda použít ozbrojenou sílu proti ozbrojeným útočníkům, ale fundamentální rozdíl v náhledu na roli násilí při snaze získat moc. Největším nebezpečím pro naši domácí politiku ze strany fašismu je jeho absolutní víra v rozhodující moc násilí.“[112]

Fašismus představuje utopickou „třetí cestu“, alternativu k liberalismu i socialismu, která zahrnovala ekonomii, politiku a kulturu, ale zároveň sledovala vytvoření „nového člověka“ a „nového pořádku“ v novém druhu organické společnosti zastřešené všeobjímajícím a regenerovaným národním státem. Zároveň si však fašisté uvědomovali, že vytvořit toto všechno bude znamenat radikální a násilný rozchod se starým systémem, se starou dekadentní společností. To také vysvětluje, proč je fašistický „nový pořádek“ nutně spojován s „kreativní destrukcí“ – fašisté museli nejprve do základů zničit starý pořádek, aby mohli vytvořit nový.[113] V tomto jsou revoluční a zároveň z toho vyplývá jejich násilná povaha.

Přestože Griffin a spousta dalších historiků nepovažuje za nezbytné uvádět v definici fašismu explicitně násilí (není to ideologický aspekt, není v ideologickém jádru fašismu), považuji jej za natolik charakteristický atribut, že jsem ho do své definice zařadil. Za klíčový „očistný“ nástroj jej považovali i sami fašisté.

OČISTA NÁRODA OD NEPŘÁTEL

Základním zdrojem fašistického násilí je agrese vůči nepřátelům. Fašisté přitom vycházejí z chápání národa jako čisté organické komunity. Myšlenka „čistého“ národa a jeho integrální jednoty si odporuje s etnickou či kulturní diverzitou. Národ měl být jednotný, jednolitý celek (jak jsme si již vysvětlili v části o nacionalismu). A nikdo a nic odlišného nebylo akceptováno. Očista od nepřátel tvoří součást fašistické vize znovuzrození národa. Vize čistého národa zbaveného „těch druhých“ legitimizuje násilí. Fašisté vždy identifikovali a odhalovali různé záškodníky a nepřátele, kteří škodili národu a státu. Ti měli být důvodem a původcem všech problémů národa. Jejich odstraněním se tak – v očích fašistů logicky – měly odstranit i problémy národa. Přitom mohlo jít o jakoukoli skupinu obyvatelstva identifikovatelnou na základě nějakých kritérií (kulturních, etnických, rasových, politických apod.): Židé, komunisté, zkorumpovaní politici, menšiny, uprchlíci, bankéři, majitelé velkých podniků či bohaté rodiny ovládající svět a podobně. Někdy se stereotypy zkombinovaly – nacisté často mluvili například o „židobolševicích“, což byla kombinace antisemitského a politického stereotypu (termín „židobolševismus“ samozřejmě nepoužívali jen oni). Čeští fašisté hovořili o „tříhlavé hydře“ komunismu, Židů a Němců,[114] což často vnímali jako jednoho a téhož nepřítele.

Ideologické a politické aspekty fašismu, o nichž již byla řeč, pomohly uvolnit a radikalizovat nenávist a nálady namířené proti vnímaným „druhým/jiným“, a to především v podmínkách druhé světové války. Zmíněná nenávist a potenciál k eliminaci „těch druhých“ samozřejmě existovaly ve formě kulturních tradic či kolektivních předsudků dávno před vznikem fašismu – ten z nich jen těžil. Známý polsko-britský sociolog Zygmunt Bauman mluvil o soupeření a nepřátelství,[115] které se ve formě předsudků a stereotypů vyskytovalo historicky v každém národě. Stereotypy a předsudky se postupně integrovaly do národního příběhu, dějin jednotlivých národů, a výrazně přispívaly k utváření kolektivní identity. Nenávist, strach nebo nedůvěra vůči „jiným“ často hrály při budování identity přinejmenším stejně důležitou, ne-li větší roli než pozitivní kolektivní asociace.

Když se zaměříme na Evropu v době, kdy na scénu nastupoval fašismus, skutečně vidíme, že nacionalismus se nestal jen nejsilnější formou kolektivní identifikace jednotlivců, ale i jakýmsi druhem agresivního antropologického, teritoriálního a politického konceptu. Jinými slovy – lidé se identifikovali v první řadě s národem, cítili se být součástí národního kolektivu, pospolitosti. Nacionalismus se však postupně radikalizoval a každý národ se razantně vymezoval vůči ostatním. Projevilo se to především v první světové válce. Na vývoj fašismu to mělo klíčový dopad. Národ se stal idealizovanou modlou a nezávislá suverénní státnost vysněným cílem. Ruku v ruce s tím šla vize zidealizovaného národa, pospolitosti očištěné od jakýchkoliv nepřátel.

Znovuzrozený národ – externě (získání životního prostoru a přičlenění části národa žijícího mimo území státu) i interně (národ ve své nejčistší formě, homogenní komunitě) – nebyl pro fašisty jen vágním příslibem. Všude, kde k tomu měli podmínky, skutečně přistoupili k jeho realizaci.[116] Nepřátelé přitom mohou být vnitřní (kteří žili mezi národní komunitou – Židé, Romové, menšiny, socialisté, komunisté, liberálové, kapitalisté, bankéři, moderní umění, dnes „kavárna“, „sluníčkáři“ apod.) nebo vnější (ti, kteří chtějí národ zničit zvenku – mezinárodní finančníci, příslušníci jiných národů, přistěhovalci, uprchlíci, americký imperialismus, sovětský bolševismus, Evropská unie apod.).

Fašisté viděli vnitřní nepřátele jako nebezpečnou anomálii uprostřed národní komunity. Jejich násilné odstranění přitom považovali za legitimní krok a vyjádření historické národní suverenity a práva na určitý životní prostor.[117] V základním dokumentu slovenské fašistické organizace Rodobrana (1923–1929 a 1939–1940)[118] z roku 1928 stojí v bodě č. 27 – coby odpověď na otázku „Jak připravovat národ k boji proti nespravedlnosti?“ – následující: „Nejprve musíme provést očistu v samém národě, a to silnou rukou a pevnou vůlí. V očistě je třeba postupovat odhodlaně a bezohledně. Nejen ústy, ale hlavně skutky. Musíme národ očistit od korupce, protekcionářství, pažravosti. Spása národa je v mravním obrození!“[119]

Dalším legitimačním nástrojem ve snaze odstranit nepřátele byl rasismus. V době vytváření impérií nabrala starší taxonomie lidských skupin nový vítr, přičemž kontakt Evropanů s exotickými kraji a národy posílil víru v evropskou/bílou nadřazenost. Výsledkem bylo zacházení s „těmi druhými“ jako s méněcennými. Extrémní násilí, považované za nehodné, bylo – pokud směřovalo vůči „méněcenným formám existence“ – pokládáno za přípustné. V 19. století se navíc rozšířily myšlenky sociálního darwinismu (boj o přežití, přežití nejlepších), které se začaly aplikovat i na národy a rasy. Tento boj omlouval zuřivou obranu „čistoty“ národa proti „nepřátelům“ – v kulturní, duchovní, ale i biologické rovině.

Posedlost biologickou čistotou národa se nejvíce rozšířila v Německu, kde rasová věda a eugenika pokročily nejvíce, ale ani při jiných manifestacích fašismu nebyla ničím výjimečná. Ještě v září 1920 Mussolini, když hovořil o nutnosti posunout nové italské hranice na úkor Království Srbů, Chorvatů a Slovinců (pozdější Jugoslávie), prohlásil: „Když se zabýváme rasami, jako je ta slovanská – tedy méněcennými a barbarskými, […] – nesmíme se bát nových obětí. […] Řekl bych, že můžeme pohodlně obětovat 500 000 barbarských Slovanů za 50 000 Italů.“[120] Mussolini neustále mluvil i o „středozemní rase“,[121] mytické pospolitosti „nových Římanů“. Obdobně jako německý nacismus pracoval s pojmem Lebensraum (životní prostor), přišla italská fašistická propaganda s konceptem Mare Nostrum (Naše moře), jímž Římané označovali Středozemní moře.[122] Tam Mussolini viděl životní prostor pro Italy, na který měli podle něj nárok a právo. Při jeho získávání byly tudíž legitimní jakékoliv prostředky.

V Německu si mýtus o znovuzrození národa prostřednictvím očisty našel to nejradikálnější vyjádření. Hitler se v podstatě nikdy netajil tím, že chce Německo „očistit“ od Židů. Myšlenka na „konečné řešení“[123] se však formovala déle a k definitivě se nacisté odhodlali až během války. I v Německu tedy fašistická „očista“ začala nejdříve silnou propagandistickou dehumanizační kampaní a „očistou“ na poli kulturním. Nacisté zavírali divadla, muzea a všechny další kulturní instituce, které považovali za dekadentní. Zajímavá byla například výstava Zvrhlé umění (Entartete Kunst) v Mnichově mezi 19. červencem a 30. listopadem 1937.[124] Nacisté sesbírali více než šest set padesát uměleckých předmětů (většinou obrazů a soch), aby dokázali, že určitý, jimi nepreferovaný druh umění je zdegenerovaný a kazí „čisté“ německé umění. Hitler před výstavou vyhlásil „nelítostnou válku“ kulturní dezintegraci, dekadenci, slabosti charakteru, mentálním poruchám a rasové nečistotě. Zaútočil na „tlučhuby, diletanty a podvodníky s uměním“.[125]

Titulní strana katalogu k výstavě Zvrhlé umění.

Méně známým faktem je, že kromě kulturní očisty začala ve třetí říši i biologická očista národa – a to dávno před holocaustem. „Pilotním programem“, na kterém si nacisté vyzkoušeli efektivnost různých způsobů vraždění, se stala Akce T4 (Aktion T4). Šlo o tajný program na vyvražďování duševně a tělesně postižených a nevyléčitelně nemocných, ideologicky založený na nauce o „rasové hygieně“ (Rassenhygiene) a plně zapadající do fašistických představ o „čisté rase“. Němečtí lékaři měli „po co nejpřísnějším lékařském vyšetření“ označit „nevyléčitelně nemocné“ pacienty a navrhnout je na „milosrdnou smrt“ (Gnadentod). Systematické vyvražďování začalo v roce 1939 a za oběť mu padlo 200 000–500 000 lidí.

Během války se pak nacistická rasová „očista“ rozšířila na území střední a východní Evropy. Zanechala za sebou přibližně šest milionů mrtvých Židů (včetně přibližně jeden a půl milionu dětí)[126] a další miliony Romů, Poláků, Rusů, Ukrajinců, Bělorusů, válečných zajatců, duševně či tělesně postižených, homosexuálů, černochů, politických oponentů nacistů a dalších (holokaust v nejširším smyslu slova dosáhl až sedmnácti milionů obětí).[127]

Vraždění pochopitelně nezačne jen tak samo od sebe. Gregory H. Stanton, prezident Genocide Watch, vypracoval v roce 1996 dokument s názvem Osm stadií genocidy,[128] k němuž v roce 2012 přidal další dvě stadia. Seznam momentálně vypadá takto:

- Klasifikace – rozdělení společnosti („my“ a „oni“)

- Symbolizace – používání hanlivých výrazů pro ohroženou skupinu (například Cikáni namísto Romové), vytváření a používání symbolů, které odlišují ohroženou skupinu (například Davidova hvězda)

- Diskriminace – obrání ohrožené skupiny o její plná občanská práva majoritním obyvatelstvem, ztížení jejího přístupu ke spravedlnosti a rovným příležitostem

- Dehumanizace (odlidštění) – popírání lidskosti ohrožené skupiny, majoritní společnost ji nazývá například zvěří, hmyzem, parazitem či nemocí. Cílem je překonat přirozený lidský odpor k vraždě.

- Organizace – vytváření oficiálních či neformálních ozbrojených skupin a plánů vraždění

- Polarizace – vyhrocování ideologie a legislativy, například zákaz manželství mezi majoritním obyvatelstvem a ohroženou skupinou. Extremisté se zaměřují i na umírněné z vlastních řad, kteří se, v případě nesouhlasu s oficiální politikou, mohou stát prvními oběťmi vraždění.

- Příprava – vytváření plánů vraždění s obvykle eufemistickým názvem (například konečné řešení, očištění, protiteroristické opatření). Distribuce zbraní, budování a cvičení armád.

- Pronásledování – oddělení a identifikace obětí na základě jejich etnika nebo náboženství, vytváření seznamů těch, které je třeba popravit. Oběti jsou odváženy do táborů či ghett, jejich majetek připadne útočníkům.

- Vyhlazení – vraždění začíná a rychle se stává masovým

- Popření – popření činu, které následuje po vraždách. Zahlazení stop, kopání masových hrobů, zastrašování svědků. Pokud popření trvá, je jedním z nejjistějších ukazatelů, že se masakry budou opakovat.[129]

Dosud nejrozsáhleji se vztahu fašismu a násilí věnoval řecko-britský historik Aristotle Kallis ve své práci Genocide and Fascism: The Eliminationist Drive in Fascist Europe.[130] Pracoval přitom především s psychologickým konceptem „kognitivní disonance“, tedy schopností fašistů (a vlastně i nás všech) mít dva (nebo více) vzájemně si odporující názory najednou. Podle Kallise existuje rozkol mezi tím, jak by podle fašistů měl svět vypadat, a tím, jaká je skutečná realita. Jednou ze strategií, jak se s tímto rozporem fašisté vyrovnávají, je hledání „obětních beránků“, nepřátel, kteří jej způsobují. Nejčastěji jsou jimi Židé – a to jak v minulosti, tak dnes. Fašisté Židům vždy přisuzovali na jedné straně vlastnosti podřadné rasy, méněcenných lidí, na straně druhé však zároveň výjimečné schopnosti, jako jsou inteligence a organizační schopnosti, díky nimž měli ovládat svět a způsobovat utrpení toho kterého národa. Další strategií bylo slepé důvěřování ideologii či vůdci a ignorování základních faktů či reality.

Nacistická propaganda tvrdila, že pokud nedojde k okamžité „očistě“ národa od zdegenerovaných a méněcenných, hrozí jeho zánik. Počátkem této biologické očisty národa byl program Aktion T4.

Kallis kromě toho v souvislosti s fašismem hovoří i o dvou druzích „povolení“:[131] povolení k nenávisti a povolení k zabíjení.[132] Povolení k nenávisti je ideologickou legitimizací negativní nálady a nenávisti proti určité skupině „těch druhých“ (obětních beránků). Znamená to, že nenávist vůči určité skupině populace vnímají jako morálně ospravedlnitelnou, opodstatněnou, a často dokonce žádoucí. Vlivem tohoto „povolení“ se rozevřela a zvětšila psychologická propast mezi většinou národa a „těmi druhými“. Nastal pozvolný proces dehumanizace, který zbavil nepřátele lidskosti, a tím „osvobodil“ většinový národ od morálních zábran. Majoritní společnost se zkrátka k určité skupině označené za nepřítele národa přestala chovat jako k lidem.

Nacisté často zobrazovali Židy jako parazity, vši, krysy, chobotnice atd., aby je dehumanizovali. Na území okupovaného Polska se kolem roku 1942 objevily takovéto plakáty: „Židé – vši – tyfus.“

Od toho je jen krok k „povolení zabíjet“, spojovanému především s nacistickým vražděním na východě. Po invazi do Polska v září 1939 východně od Německa vznikla obrovská laboratoř genocidy. Veškeré násilí fašistů samozřejmě nemůžeme jednoduše vysvětlit ideologií. Spousta členů fašistických (či jiných revolučních) hnutí násilí prostě vyhledávala, ať už kvůli své agresivní povaze, nebo osobním problémům. Pokud je fašismus úspěšný, nevyhnutelně vede ke genocidě nebo odstranění dané nechtěné skupiny obyvatelstva. Likvidace těchto skupin může být založena na rasovém, biologickém, etnickém (nacismus) nebo kulturním či politickém (italský fašismus) principu. K „očistě“ vycházející z potřeby vytvořit mytický jednotný znovuzrozený národ však fašismus spěje vždy.

NOVÝ POŘÁDEK

Při analýze toho, čeho fašisté chtěli vlastně dosáhnout, je v první řadě důležité uvědomit si, že fašismus byl „opozdilcem“ (latecomer), jak jej označil jeden z nejvýznamnějších teoretiků fašistických studií Juan Linz.[133] Znamená to, že se na politické scéně objevil v době, kdy ostatní ideologie již měly rozvinutou konkrétní koncepci, vize a plány na uspořádání státu, fungování hospodářství, společnosti a vůbec všech aspektů společenského, kulturního, hospodářského a politického života. Fašisté se tedy potřebovali vymezit proti všemu, co už hlásaly jiné ideologie – proto tolik „proti-“ postojů[134] (protidemokratický, protiliberální, protikonzervativní, protisocialistický, protifeministický a podobně).

Mohlo by se zdát, že fašisté vědí mnohem lépe, proti komu a proti čemu bojují, než za jakými hodnotami stojí. Není to tak docela pravda. Přestože je fašismus často považován především za destruktivní sílu, disponoval i „pozitivním“ ideologickým obsahem představujícím určitou vizi společnosti. Tato „pozitivní“ dimenze neznamenala „dobro“ v morálním či etickém smyslu, avšak fašisté měli určitou vizi nového společenského uspořádání. Ta se ovšem skrývala za jeho agresivním vymezováním se vůči ostatním ideologiím. Fašisté na jedné straně nabízeli rozhodné odmítnutí toho, co již existovalo. Zároveň však nabízeli utopickou vizi alternativní budoucnosti, ukovanou z různých témat a aspektů, jež našli u svých protivníků z řad pravice i levice.

Fašismus byl v jistém smyslu extrémní odpovědí na liberální politiku, kterou chtěl zničit a nahradit novými metodami zapojení mas do kolektivní politiky prostřednictvím nového stylu. Někteří autoři hovoří o „charismatickém“ stylu, případně o „charismatizaci“.[135] To fašismu umožňovalo a umožňuje získávat příznivce a sympatizanty napříč třídami a společenskými skupinami. Tímto novým stylem vytvořil možnost „přežít“ politiku na základě vlastní zkušenosti. To samozřejmě existovalo i dříve, lidé byli aktivní a angažovaní i v jiných hnutích. Nikdy však ne do takové míry a takovým způsobem jako v případě fašismu. Fašismus poskytoval a poskytuje pocit národní jednoty, sounáležitosti ke komunitě, většímu celku, se kterým se jednotlivec může identifikovat.[136]

Miliony lidí meziválečné Evropy volily fašisty – a nebylo to pro nenávist vůči nepřátelům či radikálnímu vymezování se proti všem ostatním politickým ideologiím. Byl to „pozitivní“ program, co lidi lákalo. Fašismus tedy něco i přinášel. Kromě „masové politiky“ je však obtížné identifikovat, co vlastně. Vize fašistů byly často vágní, mlhavé a nekonkrétní. Historikové jako Roger Eatwell či Stanley Payne a další často hovoří o „pokusu vybudovat novou, moderní, sebeurčenou a sekulární kulturu“.[137] Ta se přitom kvalitativně liší od liberální demokracie i komunismu. Eatwell ve své definici operuje s termíny jako „nový člověk“, „nový holistický stát“ a „třetí cesta“, přičemž i podle něj fašismus kombinuje prvky levice a pravice – například silným státem řízené hospodářství (z komunismu) a zároveň zachování soukromého vlastnictví a trhu (z kapitalismu). Fašisté se tedy snažili vytvořit syntézu mezi socialismem a kapitalismem a přijít s alternativním ekonomickým modelem.[138] Nosným tématem v oblasti hospodářského plánování se stal „korporativní stát“, známý v některých případech též jako „stavovský stát“.

Zjednodušeně – korporativismus je formou organizace státu nebo ekonomiky na principu profesních komor. Znamená to, že ve státě existuje určitý počet stavů (korporací) s povinným nebo napůl povinným členstvím, v nichž jsou jednotliví členové organizováni na základě svého zaměstnání. Tyto korporace pak zastupují zájmy členů a zároveň se podílejí na uskutečňování státní politiky. Jsou přitom organizovány profesně, podobně jako středověké cechy, ve větších skupinách jako zemědělské, obchodní, průmyslové a podobně, na základě společného zájmu.[139] Členy korporací byli zpravidla zaměstnanci, majitelé a stát ve stejném poměru. Základní myšlenka spočívala v tom, že se na všem dokážou dohodnout – od výroby po výši mzdy – a poté své požadavky jednak státu tlumočit, jednak si od něj vymoci, co potřebují.

Samotný termín korporativismus vznikl z latinského slova corpus (množné číslo corpora), což znamená tělo. Měl symbolizovat, že celá národní komunita funguje jako lidské tělo, kde každá část má svůj úkol a pracuje pro dobro celku – myšlenka, která byla fašistům velmi blízká. Jednotlivé koncepce korporací, jejich fungování, pravomoci, počet, organizace a podobně se konkrétně lišily hnutí od hnutí. Mohl je organizovat stát, nebo mohly být organizovány a kontrolovány soukromě, lišily se počty i poměr členů. Společným znakem však byla spolupráce jednotlivých složek korporace – od toho si fašisté slibovali překonání třídního konfliktu a harmonii mezi jednotlivými společenskými třídami. Hodně fašistických teoretiků skutečně věřilo, že se majitelé továren dokážou dohodnout se zaměstnanci i státem. Ve skutečnosti však korporace de facto znamenaly dohodu mezi majiteli podniků a státem a likvidaci politické opozice ve formě odborů.

Plakát stylizovaný do fašistické orlice zachycuje schéma italského korporativního státu (Ordinamento Corporativo dello Stato Fascista). Mussolinimu se navzdory veškerému úsilí jeho nejlepších ideologů a teoretiků nepodařilo myšlenky korporativního státu skutečně přetavit do fungující reality.

Korporacím věnoval Hitler v Mein Kampfu samostatnou kapitolu.[140] Uvědomoval si však, že odbory byly silné a že cesta ke „stavovským zastupitelstvům“ (tedy korporacím) nějaký čas potrvá. Proto měly nejprve vzniknout stranické instituce – a ty by pak nahradily ty státní. Proto také podporoval vznik národně socialistických odborů. Dodával však, že „národně socialistické odbory nejsou žádným nástrojem třídního boje, ale pouze orgánem profesního zastoupení. Národně socialistický stát nezná žádné třídy, ale z politického hlediska pouze občany s úplně stejnými právy a podle toho i stejnými povinnostmi“.[141] Z odborů se tedy měly stát korporace. Mussoliniho Doktrína fašismu (La dottrina del fascismo, napsaná ve skutečnosti z větší části Giovannim Gentilem) také velebí korporace: „Fašismus rozeznává potřeby, které vedly k socialismu a odborářství, a přikládá jim náležitou váhu v korporativním systému, v němž jsou rozdílné zájmy koordinovány a harmonizovány v jednotném státě.“[142]

V teoretické rovině velmi podrobně rozpracovali myšlenky korporativního státu britští fašisté. Sám Oswald Mosley psal ve své základní práci The Greater Britain o tom, že principy korporativismu budou aplikovány do všech sfér průmyslového života. Každé průmyslové odvětví mělo mít vlastní korporaci, složenou rovnoměrně ze zástupců zaměstnavatele (třetina), zaměstnanců (třetina) a spotřebitelů, které by zastupoval stát (třetina). Všechny korporace pak měly být zastoupeny v Národní průmyslové korporaci (National Corporation of Industry) a ta měla sloužit jako jakýsi „průmyslový parlament“ – tedy nahradit horní komoru britského parlamentu (Sněmovna lordů, House of Lords). Zástupci jednotlivých odvětví by do této Národní průmyslové korporace nebyli voleni v jednotlivých volebních obvodech (na geografické bázi) jako do té doby – a jak to známe z demokratických zemí dnes –, ale na základě odvětví, ve kterém pracovali: farmáři by volili farmáře, lékaři lékaře, hutníci hutníky a podobně.[143]

V Československu se ideologové NOF chtěli vrátit k „funkčnímu středověkému pořádku, ke stavovskému státu“.[144] Jan Scheinost (1869–1964), jeden z nejvýznamnějších teoretiků českého fašismu, napsal: „Hospodářské zkušenosti s demokracií jsou trapné. Najděte rozumného člověka, který by pochopil, že pokrývač má totéž právo mluviti do zákona o stabilizaci měny jako peněžník a národohospodář, nebo že učitel rovným hlasem pomáhá dělati zákon o živnosti pokrývačské jako pokrývač. Každý nechť se stará o věci, jimž může nejlépe rozuměti podle svých životních zkušeností, podle svého povolání a osudu. […] Stavovský stát však není třeba zříditi z módy, ale z potřeby. Poměry jsou takové, že je nutno, aby kontrola veřejných peněz, hospodářského zákonodárství a státní správy, byla dána do rukou stavům, a nikoli demokratickým stranám, které se podle obecné zkušenosti neosvědčily.“[145] Tyto myšlenky později výrazně rozvinul Radola Gajda v knize Stavovská demokracie národního státu[146] v roce 1933 (i když ve skutečnosti knihu sám nenapsal, byl uveden jako její autor). Slovenská pospolitost – národní strana ještě v roce 2005, „vycházejíc z historie slovenského národa a slovenských a slovanských tradic uspořádání společnosti na občinovém principu“, žádala „změnu ze současného systému parlamentní demokracie politických stran na uspořádání státu na základě stavovského principu“.[147]

Myšlenky korporativismu přitom původně nejsou fašistickým „vynálezem“. Zabývalo se jimi vícero ekonomů, filozofů či myslitelů a jejich teoretické vypracování prošlo dlouhým a komplexním vývojem. Korporativismus musíme navíc vnímat v kontextu dějin meziválečné Evropy a její politické kultury – v jistém smyslu zasáhl po první světové válce celou evropskou ekonomiku.[148] Fašisté korporativismus převzali, přizpůsobili svým představám a začali prezentovat jako třetí cestu mezi komunismem a kapitalismem. Svým způsobem je příkladem schopnosti fašistů kombinovat více často protichůdných idejí, vytržených z programů a ideologie politických oponentů.

V roce 1936 známý italský antifašista, politik, historik a spisovatel Gaetano Salvemini (1873–1957) napsal slavnou knihu o Mussoliniho diktátorství a fašistické Itálii. Jedním z jeho hlavních bodů bylo, že korporativní stát, který fašisté tolik propagovali, ve skutečnosti nefungoval. Podle Salveminiho „fašistické korporace existovaly jen na papíře“ a jejich úspěch a celosvětový zájem, který vyvolaly, nebyly nic jiného než šikovná fašistická propaganda.[149] Další historikové v podstatě převzali tyto Salveminiho teze a dlouho po skončení války se obecně tvrdilo, že fašistické korporace skutečně nefungovaly a šlo jen o „kouřovou clonu“ a propagandu režimu.[150]

Ve skutečnosti to byla pravda jen částečně. Zpočátku se Mussoliniho režimu nedařilo a korporativismus opravdu nefungoval, respektive nefungoval dobře. Neúspěchy při aplikování korporativistické politiky pak vedly k třenicím a zklamání ve fašistickém hnutí i vedení státu. Zároveň však přibližně od roku 1926 můžeme pozorovat jisté zlepšení, které přišlo po adaptaci nové právní legislativy týkající se kolektivních pracovních vztahů, již napsal ministr spravedlnosti Alfredo Rocco (1875–1935). Vytvořil ji v dubnu a schválena byla již v červenci 1926.[151] Rocco vytvořil nový model korporativního státu, v němž vše přísně podléhalo státní moci. Původně se korporativistické projekty snažily vytvořit systém, který by korporace chránil před politickými vlivy nebo vstupem zájmových skupin do rozhodovacího procesu. Rocco však pochopil, že takhle to fungovat nebude. Rozhodující pravomoci tak získal autoritativní stát a mimo jiné byly zakázány stávky. Italský fašismus tedy od původních myšlenek korporativismu ustoupil.

Podobná situace nastala v Německu. Po italské zkušenosti a také zkušenostech v Rakousku se nacisté rozhodli korporativismus jednoduše neaplikovat. Podobně to pak nedovolili ani slovenské vládě během války.[152] Nacistická ekonomika byla v principu pragmatická a improvizovala. K zavádění korporací se prakticky ani nedostala. Navíc jí chyběla jakákoli filozofie i plán, tedy kromě toho na znovuvyzbrojení. Největší úspěchy projektů německých veřejných prací – jako například výstavba dálnic –, byly ve skutečnosti naplánovány předchozími administrativami a nacisté si je jen ponechali.[153]

Nosné téma fašistického politického programu a propagandy – „korporativní stát“ – tedy nefungovalo. I když existují badatelé, kteří tvrdí, že fašismus má identifikovatelný ekonomický systém odlišný od těch, které prosazovaly jiné ideologie,[154] většina odborníků se shodne, že ačkoli fašistické ekonomiky mají některé podobné znaky, nic takového jako specifická fašistická ekonomická organizace či program neexistuje. Někteří zacházejí ještě dále a tvrdí, že právě absence jakékoli koherentní ekonomické teorie či ekonomického myšlení je to, co fašismus odlišuje od jiných ideologií.[155] Otázky ekonomické a hospodářské struktury skutečně patří mezi nejméně vyjasněné charakteristiky fašismu. Obecně však měly fašistické strany společné to, že zájmy hospodářství podřizovaly zájmům státu nebo národa, přičemž však do jisté míry (větší nebo menší, v závislosti na režimu) zachovávaly soukromé vlastnictví a snažily se o přirozenou konkurenceschopnost.

NOVÝ ČLOVĚK

Fašismus však není jen o novém ekonomickém modelu. Podstatnou částí fašistické ideologie byl i koncept „nového člověka“, heroické postavy ve smyslu nietzscheovského nadčlověka. Tento nový homo fascistus[156] měl reprezentovat další krok v evolučním vývoji lidstva. Fašistický „nový člověk“ je jedním ze základních prvků, který odlišuje fašismus od radikální pravice – ta se totiž o žádného „nového člověka“ nesnaží.[157] Opět je to jedna z věcí, která nebyla nová, ba ani specifická jen pro fašismus a vyskytuje se i u jiných hnutí, především v souvislosti s eugenikou a rasovými teoriemi o vytvoření nového, biologicky lepšího člověka.[158] O „nového člověka“ se nakonec snažil i největší ideologický nepřítel fašismu – komunismus.[159] Homo fascistus však představuje klíčový rys fašistické ideologie. Historik Roger Eatwell ho považuje za natolik důležitý aspekt, že jej dokonce zařadil do své definice fašismu (tři základní témata fašistů podle něj jsou: 1. nový člověk, 2. holistický nacionalismus a 3. stát vystavěný na základě třetí cesty mezi socialismem a kapitalismem).

V definici fašismu v Enciclopedia Italiana (v již zmiňované eseji Doktrína fašismu) z roku 1932, jejímž autorem je oficiálně Mussolini, najdeme mimo jiné i to, že v přímém rozporu s liberálním pojetím bezcílně svobodného, atomizovaného a autonomního jedince – žijícího pod správou úřednického státu, jehož primární funkcí je zajistit plynulé fungování trhu – považují fašisté člověka za tvora, jemuž nejvíce prospívají přísné podmínky v podobě plnění povinností, obětování se a dodržování kázně. Podle duceho měly tyto myšlenky původ v heroismu, válečné chrabrosti a mužnosti. Odpovědností a úkolem státu tak bylo vytvořit vzorový model, na jehož základě bude z „blátivého liberálního těsta vytvořen nový a pevnější fašistický člověk“.[160] Člověk byl totiž podle Mussoliniho schopný podlehnout dekadentnímu materialistickému otroctví stejně jako i mužnému heroickému idealismu. K tomuto „správnému“ směřování mu měl dopomoci silný stát.

Představa fašistického „nového člověka“ měla v různých hnutích různé podoby. Jedním z příkladů takového konceptu „nového člověka“ byl například „politický voják“ (political soldier), s nímž koncem sedmdesátých let přišla britská Národní fronta (National Front, NF). Termín měl indikovat téměř fanatické odhodlání pro nacionalismus a odhodlání členů hnutí přinést společnosti revoluční změnu. Tento „nový člověk“, „politický voják“, měl odmítnout materialismus a vášnivě se oddat nacionalistickému zápasu proti dekadenci a moderní buržoazní společnosti.[161]

Termín „nový člověk“ nebyl v rétorice a projevech fašistů vždy nutně přítomný, koncept však ano. Především u nacistů nenajdeme mnoho zmínek o „novém člověku“, je však zřejmé, že se ho pokoušeli vytvořit. Píše o něm Alfred Rosenberg – jeden z prvních a nejvlivnějších členů NSDAP a stranický ideolog – v jedné z nejpopulárnějších knih třetí říše (byla součástí všech oficiálních knihoven, příručkou ideologických školení a vyšla v obrovském nákladu).[162] V úvodu publikace Mýtus 20. století (Der Mythus des 20. Jahrhunderts) tvrdí, že úkolem Němců ve 20. století je probudit rasového ducha, vytvořit organický stát a „vytvořit nový typ lidské bytosti a nový pohled na svět“.[163] Rosenberg vydal svou knihu v roce 1930, ale už tehdy došel k přesvědčení, že tento nacistický nový člověk se stane realitou, že nacisté ovládnou svět a upraví si ho podle svých představ. Němci proto neměli pochybovat: „Na všechny otázky a pochybnosti nastupující německé říše zná nový člověk jedinou odpověď: Jen já budu triumfovat!“[164]

Jak však tento nový člověk vypadal? Podobně jako u ekonomických teorií, i zde jsou texty fašistů většinou vágní a nevíme, co konkrétně si pod tímto pojmem představovali. Opakuje se však téma hrdinského vůdce, případně elity, která povede národ ke slávě. Mussolini často mluvil o „zákopokracii“ (trincerocrazie),[165] dynamické mladé elitě, zocelené v bojích první světové války (v zákopech), která se nebála riskovat. Hitler mluvil o potřebě „génia“, který masám vysvětlí geniální myšlenky a povede je.[166]

Werner Goldberg (1919–2004) – vysoký, modrooký a světlovlasý mladý muž – se pravidelně objevoval v nacistické propagandě a na náborových plakátech německé armády jako „ideální německý voják“. Ve skutečnosti se narodil jako Žid a v dubnu 1940 musel opustit německou armádu jako „Mischlinge“. Kromě jeho otce nikdo z jeho rodiny válku nepřežil.

Oswald Mosley zdůrazňoval, že masy nerozumí a ani nemohou rozumět ideologii v celé její komplexnosti. Ty mohla chápat jen elita hnutí, která pak měla „vytvořit životní postoje. Ty poté posune dál masám […] a stanou se pocitem. Směrodatná myšlenka se musí transformovat do cítění mas, které potom způsobí zrod nové civilizace“.[167] Když Mosley v prvním čísle fašistických novin The Blackshirt vyzýval k revoluci, myslel to naprosto vážně. Jeho černokošiláči měli být „bojovníky nové éry“, elitou, která přivede národ zpět na výsluní.[168] Úpadek západní civilizace mohl podle Mosleyho zastavit jen novodobý Cézar, Napoleon (samozřejmě tím myslel sebe). Každý z členů jeho fašistického hnutí pak představoval „individuální buňku kolektivního cesarismu“.[169] Jen oni prý byli schopni „revitalizovat“ britskou mládež i celou západní kulturu.

Zajímavým příkladem jsou i texty italského filozofa, básníka a esoterika Julia Evoly (1898–1974). Ten se angažoval v italském fašistickém hnutí, fascinoval jej mysticismus a chtěl obnovit pohanské římské impérium – čímž se paradoxně dostal do rozporu s Mussolinim, který pragmaticky spolupracoval s římskokatolickou církví. Evola pak přešel k německé SS. Neschvaloval sice nacistický biologický rasismus, fascinovala ho však nacistická mystika. Od roku 1943 pracoval ve Výzkumné společnosti německého dědictví předků, zřízené SS (Forschungsgemeinschaft Deutsches Ahnenerbe), a po válce se vrátil do Itálie. V poválečném období chvíli spolupracoval s Francisem Parkerem Yockeym (1917–1960), podivuhodným (a podle všeho duševně nemocným) americkým právníkem a filozofem, známým především svou knihou Impérium.[170] Přestože mezi sebou měli řadu názorových neshod, v principu oba věřili, že je nezbytné vytvořit neofašistickou Evropu na ochranu před americkým kapitalismem a sovětským komunismem. Ta však mohla být zformována jen elitou „nadřazených“ mužů v duchu fašistického „nového člověka“, kteří měli přinést revoluci mimo tradiční politiku.[171]

Od velkých vizí k realitě však vede dlouhá cesta. Pro fašismus to platí o to víc, že jeho teoretikové nikdy nepřinesli konkrétní vizi, jak by měl fašistický stát vypadat. Ve skutečnosti se pak fašisté často chovali pragmaticky nebo chaoticky. Vychází to ze samotné podstaty fašismu. Revoluční hnutí snažící se o mytickou očistu národa se po získání moci nedokázalo vyrovnat s rutinní existencí, nedokázalo donekonečna udržet svůj charismatický apel a svoji revoluční dynamiku. To v podstatě likviduje jeho schopnost vytvořit funkční stát a novou společnost, o které sní. A je tedy předurčen k zániku. Aby fašistický režim alespoň dočasně vyrovnal rozdíl mezi vysněnou mytickou budoucností, sny a realitou, obvykle přistoupil k masivnímu sociálnímu inženýrství. Nastoupily propaganda a teror, jimiž si chtěl vymoci přízeň lidí, zdání národní jednoty a naplňování ideálů.

Jen velmi malá část populace je náchylná konvertovat k fašismu navždy nebo stát se fašistickým „novým“ člověkem. Ani na vrcholu své slávy a moci žádný režim (to se netýká jen fašismu) nedokáže získat stoprocentní podporu obyvatelstva. Fašistické vize o organickém národě, kde každá část pracuje pro dobro celku, jsou tedy nutně odsouzeny k neúspěchu. V praxi fašismus nedokáže pojmout základní pluralismus moderní společnosti a zejména komplexnost lidské psychologie. Každý pokus realizovat utopii „znovuzrozeného národa“ tak musí nutně končit dystopií totalitní kontroly.

Fašismus je ve své podstatě předurčen ke zkáze. Je to impotentní ideologie bez ohledu na to, jak zničující je a jak lákavý či neodolatelný se zpočátku může zdát. V každém fašistickém „novém pořádku“ existují strukturální chyby, které nutně vedou k jeho kolapsu. I proto se nikdy nestal státní ideologií přirozenou cestou – kromě dvou katastrof v podobě italského fašismu a německého nacismu, jež se dostaly k moci velmi specifickou cestou ve velmi specifických podmínkách (ani v jedné zemi však fašisté nezískali nadpoloviční podporu obyvatelstva ve svobodných volbách). Ve vytváření sociopolitického řádu moderní společnosti měl (a bude mít) vždy jen marginální úlohu.

Ani italský fašismus či německý nacismus nelze považovat za ideologicky „čisté“ fašistické režimy. Žádný vůdce nevládne sám, ani fašisté si nemohli dovolit odsunout původní elity – armádu, policii, justici, vyšší státní úředníky a podobně. Do určité míry se s nimi museli dělit o moc. Vždy šlo o určitý druh dohody mezi fašismem a konzervativními elitami.[172] Dějiny fašistických režimů jsou proto plné konfliktů a napětí, které se v rozličných zemích řešily různě. V Itálii fašismus upadal a režim se postupně měnil na konzervativní autoritářskou vládu, nacistické Německo naopak směřovalo k nespoutané vládě nacistické strany se vším, co k tomu patřilo – s válkou, vražděním a pokusem o realizaci fašistické utopie očištěného národa.

Organizačně je pro fašistické režimy charakteristický spíše chaos a vytváření paralelních stranických organizací. Toho si již během druhé světové války všiml například marxistický teoretik Franz Leopold Neumann (1900–1954). Ve své práci popsal fašistické režimy jako systémy existující v neustálé anarchii. Navenek sice mají díky propagandě obraz silného, efektivního a homogenního státu, ve skutečnosti však v jejich nitru vládne chaos a probíhá neustálý boj o moc mezi jednotlivými fašistickými lídry, poháněný osobními ambicemi a militaristickým avanturismem. A jelikož byl Neumann marxista, nezapomněl dodat, že také snahou o zlikvidování socialismu.[173] V Itálii strana duplikovala všechny úrovně státních orgánů. Když však Mussolini dostatečně upevnil svoji moc, nadřadil státní orgány těm stranickým. U nacismu vznikla ještě nepřehlednější situace, a to především proto, že Hitlerovi to tak vyhovovalo – takto mohl jednodušeji ovládat stát a podpořit to, co se mu momentálně hodilo. Vznikaly a paralelně vedle sebe fungovaly státní a stranické orgány a instituce, které měly stejný nebo velmi podobný záběr. Kopírování tradičních mocenských orgánů v paralelních strukturách pak zapříčinilo chaotické linie ústřední moci charakteristické pro fašistickou vládu. To je i jedna z věcí, které odlišují fašistický režim od vojenských diktatur nebo autoritativních režimů.

SHRNUTÍ

Fašismus:

1. je revoluční – chce odstranit současný politický, společenský, kulturní a ekonomický pořádek a nahradit ho novým, fašistickým

2. je nacionalistický – zdůrazňuje význam skupiny lidí, kteří sdílejí společnou historii, kulturu, jazyk a území

3. je posedlý představami o úpadku a dekadenci společnosti – fašisté věří, že žijí v „přelomovém období“ těsně před kolapsem národa či civilizace

4. usiluje o mytické „národní znovuzrození“ – místo pesimistické rezignace fašisté vnímají svou dobu jako konec jedné epochy a začátek nového, lepšího období; jsou to právě oni a fašismus, co nastolí nový a lepší společenský, kulturní, politický a ekonomický řád

5. chce „očistit“ národ od nepřátel (zpravidla násilím) – základním zdrojem fašistického násilí je agrese vůči nepřátelům, přičemž nepřátelé vycházejí z chápání národa jako čisté organické komunity

6. má za cíl vytvoření kvalitativně nového druhu společnosti a nového člověka – chce vytvořit nový, kvalitativně odlišný stát, společnost i člověka, i když tyto cíle jsou formulovány velmi nejasně.

Fašisté jsou tedy v první řadě přesvědčeni, že žijí v úpadkovém období, v dekadentní a degenerované společnosti řítící se do záhuby. Vnímaný úpadek (a s ním spojená dekadence, korupce, nepotismus, ekonomická krize a podobně) již podle nich dosáhl vrcholu a národ (respektive civilizace) se zmítá na pokraji kolapsu. Namísto pesimistické rezignace a nečinného očekávání konce však svou „životní roli“ nebo „místo v dějinách“ vidí jako svou „misi“ či „poslání“ v dějetvorném boji za zvrácení tohoto úpadku, za „znovuzrození“ konkrétního národa, případně etnika. To se zpravidla děje násilím – fyzickým či jiným –, ospravedlňovaným nutností odstranit dehumanizovaného nepřítele.

Fašismus je revoluční formou nacionalismu, která si dává za cíl mobilizovat všechny „zdravé“ složky společenské a politické energie snažící se postavit na odpor domnělé dekadenci a dosáhnout tak národního znovuzrození – regenerace politické, společenské i etické. Své vize budoucí společnosti se fašističtí ideologové snažili převzít z různých jiných ideologií a vytvořit „třetí cestu“. Mussolini napsal, že „z ruin liberalismu, socialismu a demokratických doktrín fašismus extrahuje ty části, které stále fungují, […] a vytváří novou syntézu“.[174] Jak však historie ukázala, tato syntéza nikdy nefungovala a kvůli základním strukturálním chybám v ideologii fašismu ani nikdy fungovat nemohla.

Mýtus o znovuzrození („palingeneze“), posedlost dekadencí či úpadkem nebo ultranacionalismus pro definici fašismu nepostačují. Snaha o „palingenezi“ je přítomna v téměř všech revolučních ideologiích, stejně tak najdeme nacionalismus v různých ideologických proudech napříč politickým spektrem. Oba termíny dohromady – „palingeneze“ i ultranacionalismus – se však dostatečně navzájem ohraničují a vymezují, aby nám daly do rukou užitečný heuristický nástroj, díky němuž jsme schopní rozlišit fašistické hnutí od radikální pravice.

CO ZTOHO VYPLÝVÁ? ANEB KNĚKTERÝM ASPEKTŮM ATEORIÍM FAŠISMU

Definice zúvodu knihy tvoří „ideáltyp“– tedy soubor vlastností, na jejichž základě můžeme definovat fašismus. Neznamená to však, že jde nezbytně ovšechny znaky avlastnosti, které fašismus charakterizují– těch je samozřejmě více. Jinými slovy– fašismus dokážeme definovat, aniž bychom vdefinici měli všechny znaky jednotlivých hnutí. Asice proto, že řada znich zideáltypu přímo vyplývá. Například antikomunismus aodmítání demokracie. Všechny fašismy odmítají komunismus idemokracii, je to jejich základní charakteristika. Do definice však slova „antikomunistický“ a„antidemokratický“ nemusíme zahrnovat, protože to vyplývá ze skutečnosti, že fašismus je forma revolučního nacionalismu. Revoluční nacionalismus odmítá komunismus aodmítá idemokracii. Iproto může být naše definice „krátká“. Neznamená to však, že ignorujeme další charakteristické znaky fašismu. Vtéto krátké kapitole se podíváme na to, co zdefinice fašismu vpředchozí kapitole vyplývá aco implikuje.

NĚKOLIK ZÁKLADNÍCH IMPLIKACÍ DEFINICE FAŠISMU

Fašismus využívá mýtu oznovuzrození anacionalismu, aby získal masy voličů, které ztratily víru vtradiční politické strany atradiční politické asociální uspořádání. Slibuje světlejší zítřky pod svou vládou– nedokáže však přesně definovat, co to znamená. Ve skutečnosti fašistické programy vždy překypovaly většinou nerealizovatelnými sliby avágními formulacemi. Fašismus více než jiné ideologie apeluje na emoce– frustraci, vztek, deprimovanost, nenávist–, ane na racionální uvažování. Ito málo „racionálního“ apřesvědčivého zprogramů fašistů (například změna volebního systému, korporativní/stavovský stát) se vpraxi ukázalo jako nerealizovatelný nesmysl.

Fašismus nebyl reakcionářský aantirevoluční, jak dosud tvrdí převážně marxističtí historikové (ale ičást nemarxistických). Naopak usiloval ozničení současného politického, sociálního, ekonomického akulturního pořádku avytvoření nové, kvalitativně odlišné společenské struktury, politického uspořádání akultury. Jeho cílem bylo vybudovat na troskách staré, podle fašistů dekadentní anemocné civilizace novou „obrozenou“ společnost, respektive stát, avytvořit „nového člověka“. Inspiraci přitom fašisté hledali vhistorii– ne však ve skutečné, ale vjimi vytvořených mytických dějinách.

Pohled na fašisty jako na konzervativní oportunisty, připravené libovolně měnit svůj politický program podle aktuálních okolností amocenských potřeb, je pravdivý jen částečně. Není úplně empiricky správný anepodává onich celkový obraz. Ikdyž fašisté samozřejmě bažili po moci askutečně byli ochotni měnit apřizpůsobovat svůj program aktuální situaci tak, aby jejich cesta kmoci byla co možná nejkratší.

Fašismus nepředstavuje jen destruktivní sílu avražedný nihilismus, měl isvoji „pozitivní“ (ve smyslu přinášející nové myšlenky) ideologickou dimenzi. Fašisté se nesnažili jen zničit současný politický systém aspolečnost azbavit se nepřátel. Přinášeli ivlastní vizi nového typu společnosti achtěli– podle vlastních slov– najít mezi kapitalismem asocialismem třetí cestu. Ztohoto pohledu můžeme fašismus řadit mezi komplexní politické ideologie.

Nacismus je fašismus. Diskuse otom, zda jsou nacismus afašismus stejným druhem ideologie, proběhla vzápadní historiografii koncem sedmdesátých azačátkem osmdesátých let, část zní jsme již zmínili (diskusi Gilberta Allardyce se Stanleym Paynem). To, že německý nacismus aitalský fašismus mají odlišné symboly či uniformy, ještě neznamená, že jsou odlišným fenoménem. Italský fašismus aněmecký fašismus se liší vradikálnosti arasismu, jedná se však ostejný druh hnutí. Oba se snažily oočistu národa. Tradičně se uvádí, že vNěmecku šlo především orasovou očistu, zatímco vItálii okulturní. IvNěmecku však chtěli očistit kulturu, stejně tak byl Mussoliniho režim rasistický (ukázalo se to například při invazi do Etiopie).

Podobně je to sdemokraciemi. Politické systémy se mohou lišit anavzdory všem rozdílům stále spadat do demokratické kategorie. Například český aslovenský politický systém se liší– na Slovensku je jednokomorový parlament, vČesku dvoukomorový. Spojené státy americké mají zase kongres asilného prezidenta, Velká Británie dokonce krále. Přesto se všichni politologové shodují na tom, že ve všech těchto státech je formou vlády demokracie. Politické systémy všech těchto zemí totiž mají stejný základ: volební právo občanů. Podobně se to má snacismem afašismem. Jsou jiné, odlišné, ale přesto postavené na stejném základě– ultranacionalistické snaze oočistu národa aznovuzrození.

FAŠISTICKÝ ENTUZIASMUS, AKTIVISMUS AMESIÁŠSKÝ BOJ

Fašisté svou úlohu vnímají jako dějinotvorné poslání. Považují se za vyvolenou elitu, která povede národ/etnikum vpřed, „ztemnoty na světlo“. Umnohých je tato víra autentická– osvém poslání jsou naprosto přesvědčeni asvým ideálům věří. Bez entusiasmu aaktivity řadových členů, přesvědčených osprávnosti své věci, by mnoho fašistických hnutí zaniklo dříve, než by se dokázala jakkoli prosadit. To platí ipro Hitlera ajeho NSDAP, která se po „pivním puči“ vMnichově vlistopadu 1923 sice ocitla na dně ajejí lídr ve vězení, ale už odeset let později se chopila moci. Jisté paralely lze nalézt iuslovenského politika Mariána Kotleby (* 1977) ajeho hnutí Slovenská pospolitost (SP). To vzniklo vroce 2005, vbřeznu 2006 ho Nejvyšší soud Slovenské republiky rozpustil, protože jeho činnost byla vrozporu sústavou, avšak odeset let později– vnové formě– zasedlo vparlamentu. Za Kotlebou ani za Hitlerem zpočátku nestáli velcí sponzoři (Hitler jich později, když se stal významnějším politickým hráčem, několik přesvědčil) avpodstatě se spoléhali jen na svépomocné aktivity. Dělat něco zadarmo ve svém volném čase, to vyžaduje nadšení pro věc avíru. Aktivismus apřesvědčení charakteristické pro fašisty dokáže běžná, standardní demokratická strana vytvořit jen těžko.

Víra ve svou pravdu avidění sebe samých jako jakýchsi spasitelů, mučedníků trpících za národ aochotných položit za něj život, je tím, co Hitlerovu NSDAP ve dvacátých letech, kdy se potácela na hranici volitelnosti (6,5 % ve volbách vkvětnu 1924, poté 3,0 % ve volbách vprosinci 1924 a2,6 % ve volbách vkvětnu 1928), udrželo při životě. Totéž zachránilo například také Kotlebovu stranu, ačkoli se ve volbách zpočátku nedokázala dostat přes dvouprocentní hranici (1,33 % vroce 2010 a1,58 % vroce 2012). Bez entuziasmu apřesvědčení by ani Kotlebova, ani Hitlerova strana nedokázaly fungovat vobskurnosti ana úplném okraji politického dění tak dlouho. Toto odhodlání anadšení pro věc nikdy není radno podceňovat. Ve svých vlastních očích budou fašisté vždy těmi, jež všichni zatracovali, neboť neviděli pravdu– tu pravdu, za kterou bojují oni. Kotleba iHitler na sobě vytrvale pracovali apřizpůsobovali svůj styl irétoriku tomu, jak na ně reagovaly široké masy, apodle toho, co předpokládali, že by mohlo oslovit co možná nejvíce lidí. Své nejhlubší přesvědčení však nikdy nezměnili.

Do určité míry je to paradoxní, ale krvežíznivý boj o„beztřídní společnost“ vsovětském Rusku i„tisíciletou říši“ vnacistickém Německu (pokud se máme podívat jen na dva příklady z20. století) nepoháněl lidský egoismus, ale naopak nesobeckost, idealismus, pocit příslušnosti kohrožené komunitě asnaha dát svému životu vyšší smysl. Samozřejmě, že když se zhnutí staly režimy, ještě zkorumpovanější než politická moc, kterou nahradily, už to moc neplatilo. Vboji omoc byl však tento pocit klíčový avtomto kontextu je třeba vnímat ifašismus. Základní jádro fašistické ideologie– snaha oregenerování národa, vedená revoluční elitou (fašistická strana)– volá po „identifikaci“ sdaným národem. Ta pak vede kparanoidnímu dualistickému myšlení: na jedné straně neohraničený idealismus afanatická oddanost „novému, obrozenému národu“, na druhé bezohledné násilí vůči domnělým nepřátelům ve jménu „ochrany“ či „očisty“. Kvůli pocitu ohrožení své komunity jsou fašisté ochotni hodiny zdarma agitovat ve prospěch hnutí, roznášet letáky či řečnit– avnejkrajnějších případech pod tlakem promyšlené avytrvalé propagandy ivraždit.

IDEOLOGIE VERSUS POLITICKÝ PROGRAM APROPAGANDA

Fašisté mění svůj politický program téměř libovolně. Ivpřípadech, kdy se program nemění (například pětadvacetibodový program NSDAP zůstal beze změn po celou dobu existence strany), neukazuje pravou tvář hnutí, aproto je zapotřebí postupovat při jeho analýze velmi opatrně. Mnozí odborníci upozorňují, že politické avolební programy stran obecně, cílící na potenciální voliče, slouží jen ke „zlepšení image“ strany.[175] Jejich ohlas směřuje „ven“, ne dovnitř strany. Vpřípadě fašistických aradikálně pravicových stran tak existuje cosi jako vnější avnitřní diskurz (front-stage, back-stage). Oficiální program je vzásadě vždy mnohem umírněnější než skutečná ideologie strany.[176]

Joseph Goebbels byl jedním znejschopnějších propagandistů 20. století. Témata propagandy volil podle toho, očem byl přesvědčen, že vdaném okamžiku nejvíce pomůže nacistům. Choval se přitom pragmaticky ana skutečnou ideologii ahodnoty hnutí– pokud to nebylo výhodné– příliš nehleděl.

Vjádru hnutí, tedy mezi lídry apřesvědčenými fašisty, však můžeme vypozorovat hlubokou víru vzákladní ideály hnutí. Ztoho vyplývá ijejich častá víra ve vlastní propagandu.[177] Je proto nezbytné rozlišovat mezi fašistickou ideologií, která zůstávala neměnná, apolitickým programem (propagandou), který se může přizpůsobovat. Vpraxi fašismus klade důraz na akci, symboliku, silného lídra, program (zpravidla pragmatický apopulistický), apředevším démonizování nepřítele.[178] Ve skutečnosti fašisté vždy věřili vnezbytnost nacionalistické revoluce avytvoření „nového člověka“ a„nové společnosti“.

Volební plakát, na němž svalnatý sociálnědemokratický dělník ostrými lokty likviduje jak fašistické, tak komunistické protivníky.

Když se ve volbách včervenci 1932 zoufalá Sociálně demokratická strana Německa (Sozialdemokratische Partei Deutschlands, SPD) snažila získat voliče aporazit nacismus, převzala mnohé znacistických technik. Její představitelé pochopili, že apel na fakta aracionální argumenty nestačí– na období kampaně si strana dokonce najala ruského sociologa Sergeje Čachotina (1883–1973), aby jí pomohl.[179] Přišla svlastní symbolikou, velmi podobnou té nacistické, ana plakátech sociální demokracie se začal objevovat obrovský svalnatý dělník sobnaženou hrudí, lokty odrážejícími na jedné nacisty ana druhé straně komunisty. Další tradiční německá demokratická strana přišla splakátem dělníka násilně vytlačujícího nacisty akomunisty zbudovy parlamentu. Dělník na plakátu Německé národně-lidové strany (Deutschnationale Volkspartei, DNVP) nesl německou císařskou vlajku apodobně.

„Práce achléb.“ Na Goebbelsův popud byly bojovně laděné plakáty nahrazovány těmi, jež lidu slibovaly klid astabilitu. Například zde ruka symbolizující nacismus podává pracujícím nářadí aslibuje jim tak práci azní vyplývající blahobyt.

Vpodobném duchu se vyjadřuje ibritský historik Roger Eatwell. Ještě začátkem devadesátých let upozorňoval, že existuje něco jako „esoterický“ a„exoterický“ ideologický apel. Esoterická ideologie je podle Eatwella to, co si fašisté říkají mezi sebou, vuzavřených kruzích– tedy upřímné přesvědčení; to, vco věří. Naopak exoterická ideologie je to, co fašisté považují za vhodné říci na veřejnosti.[181]

FAŠISMUS AKONSPIRAČNÍ TEORIE

Obálka ruského vydání Protokolů sionských mudrců zroku 1905.

KDO JSOU ČLENOVÉ FAŠISTICKÝCH HNUTÍ?

Členy fašistických hnutí bychom mohli rozdělit zhruba takto:

- Tvrdé jádro– jádro hnutí, ideologové, vedení, vůdce afanatičtí konvertité. Obvykle znají celý ideologický balíček ajsou přesvědčeni ojeho správnosti, mohou však klást důraz na různé aspekty ideologie.

- Praví, ale mnohem vrtkavější fašisté– mnohem pasivnější členové. Tihle se navenek prezentují jako fašisté, avšak často jsou vhnutí jen kvůli jedné konkrétní části programu (antikomunismus, antisemitismus, boj proti přistěhovalcům apod.) abuď neznají ideologii hnutí vjejí celosti, nebo nejsou přesvědčeni ojejí bezvýhradné správnosti.

- Oportunisté– členové, kteří by normálně patřili kjiným stranám nebo politickým směrům, ale ve svém členství ve fašistickém hnutí vidí nějaké výhody (finanční, získání prestiže) nebo fašismus považují za jediné hnutí schopné potlačit nějakého jejich specifického nepřítele (levici, zkorumpované politiky apod.).

- Náhodní členové– manželky aděti fašistů, případně pomatenci, kteří se vhnutí vyskytli vlivem různých (neideologických) okolností. Tito lidé ofašismu aideologii hnutí, kněmuž patří, vzásadě nemusí vůbec nic tušit ave straně či vhnutí jsou vlastně náhodou.[193]

JAK SE ZČLOVĚKA STANE FAŠISTA?

- zjednodušené, černo-bílé vidění světa

- tendenci věřit konspiračním teoriím

- silnou vazbu na maloměšťácký hodnotový systém

- obdiv ksilným autoritám

- touhu po síle asklony kagresivitě

- pohrdání slabými atěmi, kdo mají nižší status

- podpora radikálních řešení

- rigidita adogmatismus

- neschopnost sebereflexe asoucitu

FAŠISMUS JAKO TOTALITARISMUS

FAŠISMUS JAKO POLITICKÉ NÁBOŽENSTVÍ

- je charakteristický svou náboženskou formou, především svým jazykem arituály;

- byl sakralizovanou formou totalitarismu, který legitimizoval násilí při obraně národa, při snaze onárodní regeneraci avytvoření fašistického „nového člověka“;

- převzal řadu funkcí náboženství pro široké spektrum společnosti.[235]

FAŠISMUS AMLÁDEŽ

STRUKTURÁLNÍ CHYBY FAŠISMU ANEB PROČ FAŠISMUS JAKO POLITICKÝ SYSTÉM NEFUNGUJE

Table of Contents

Seznam zkratek

Předmluva

Úvod

Co je fašismus?

Revolučnost

Ultranacionalismus a rasismus

Představy o rozkladu společnosti

Národní znovuzrození

Násilí a paramilitarismus

Očista národa od nepřátel

Nový pořádek

Nový člověk

Shrnutí

Co z toho vyplývá? aneb k některým aspektům a teoriím fašismu

Několik základních implikací definice fašismu

Fašistický entuziasmus, aktivismus a mesiášský boj

Ideologie versus politický program a propaganda

Fašismus a konspirační teorie

Kdo jsou členové fašistických hnutí?

Jak se z člověka stane fašista?

Fašismus jako totalitarismus

Fašismus jako politické náboženství

Fašismus a mládež

Strukturální chyby fašismu aneb Proč fašismus jako politický systém nefunguje