Sabine Ebert

DER SILBERBAUM: DIE SIEBENTE TUGEND

Copyright © 2023 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,
Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany
(www.ava-international.de).

Kartografie von Thomas Zimmermann / Stefan Auert-Watzik

Cover design: ZERO Werbeagentur, München

Cover illustration: Collage using images from Codex Manesse and Shutterstock.com

Translation © 2026 by Dagmar Hoangová

ISBN 978-80-249-5843-9

DRAMATIS PERSONAE

Historicky doložené osoby jsou označeny *

Míšeň

Dietrich*, markrabě míšeňský a lužický

Jutta Durynská*, jeho manželka

Jindřich*, jejich jediný legitimní syn

Lukas, bývalý hradní komandant ve Freibergu,
později vychovatel a rádce mladého Jindřicha

Thomas, syn zakladatele Freibergu, Christiana* a jeho ženy Marty, nevlastní syn Lukase, účastník křížové výpravy
a bývalý rytíř v Akkonu, později vychovatel
a rádce mladého Jindřicha

Christian, panoš, jeho syn

Meinher* z Werbenu, purkrabí

Jindřich* z Buchheimu, stolník

Ida, jeho žena

Jindřich* ze Schladebachu, maršál
(později z Gnandsteinu)

Alwina, jeho žena

Konrád* ze Schladebachu, komoří

(později z Gnandsteinu, maršálův bratr)

pán z Gestewitzu*, šenk

Hildebrand*, kaplan

Milena, dívka slovanského původu na míšeňském dvoře

Margaretha z Munichendorfu, dvorní dáma

Arnold*, Jindřich* a Richard* z Mildensteinu, protivníci
předních míšeňských rytířů

Bruno* z Porstendorfu, biskup

Jindřich*, duchovní, nemanželský syn markraběte Dietricha,
později míšeňský probošt

Tammo* z Schönfeldu, míšeňský rytíř

Sophie, jeho žena

Matěj ze Zboru, Hartmann z Eichenbrücku,
Jakob z Grünquellu, Jurij z Kwetritzsche, míšenští rytíři
a jako Tammo důvěrníci Lukase z Freibergu

Freiberg

Boris* ze Zboru, slovanský rytíř, zeť Lukase z Freibergu

Marek, panoš Lukase z Freibergu

Änne, mladá vdova a Borisova nevlastní dcera

Mattheus, farář z kostela Panny Marie

Durynsko

lantkrabě Ludvík IV.* Durynský

Alžběta* Arpádovna (Uherská), jeho manželka,
později svatá Alžběta

Jindřich* Raspe, Ludvíkův bratr

Berthold*, kaplan

Hermann* ze Schlotheimu, stolník

Rudolf* z Varguly, šenk

Guda*, Alžbětina dvorní dáma a přítelkyně

Isentrud* z Hörselgau, Alžbětina dvorní dáma a přítelkyně

hrabě Poppo* z Hennebergu, přítel a důvěrník lantkraběte

Konrád* z Marburgu, Alžbětin zpovědník,
kazatel při křížové výpravě a inkvizitor

Hildegunda*, mladá dívka, která pracuje v marburském špitálu

Irmengarda* a Hedwiga* ze Seebachu, sestry ve špitálu,
které vnutil Konrád Alžbětě v Marburgu jako služebné
místo jejích přítelkyň

Vysoká šlechta a duchovenstvo

císař Fridrich II. Štaufský*

král Jindřich VII.*, jeho syn (později sesazený a uvězněný)

Honorius III.*, papež (do r. 1227)

kardinál-biskup Hugo* ze Segni, jako papež od r. 1227 Řehoř IX.*

Hermann* ze Salzy, velmistr Řádu německých rytířů

vévoda Albrecht* Saský

biskup Ekbert* Bamberský

král Ondřej II.* Uherský, Alžbětin otec

Václav*, král český

Konstancie* Babenberská, dcera vévody Leopolda V.* Babenberského, štýrského vévody, a nevěsta Jindřicha z Míšně

Fridrich* řečený Bojovný, vévoda rakouský a štýrský,
bratr Konstancie

hrabě Jindřich III.* ze Saynu

Jindřich*, purkrabí z Dohny (Donína)

Ota*, jeho syn

Ludeger*, opat kláštera Marienzell (dnes Altzella)

Mechthilda* z Andechsu, abatyše kláštera v Kitzingenu,
Alžbětina teta

Svatá země (Akkon a Jeruzalém)

Ruzanna, Jolanda a Sofya, Thomasovy dcery

Mariam, dcera pekaře

Notker, mnich

Gerold* z Lausanne, jeruzalémský patriarcha

al-Malik al-Kámil*, egyptský sultán

Hermann* ze Salzy, velmistr Řádu německých rytířů

Pedro* z Montaigne, velmistr Řádu templářů

Bertrand* z Thessy, velmistr Řádu johanitů

Měli bychom tohoto knížete oslavovat
jako skvělého panovníka nad velkým územím.
Místo vedení válek psal milostné písně, podporoval města a umění, ochraňoval Židy.
Déle než padesát let trvala jeho vláda v době plné zvratů.
Ještě po staletích si lidé s údivem vyprávějí o nádherném turnaji,
při němž daroval každému vítězi stříbrný nebo dokonce zlatý list z vlastnoručně vyrobeného stromu.
Když ale začíná tento příběh, je ještě sotva tříleté dítě,
jehož otec zemřel a bezradná matka se zoufale snaží hájit život
a titul svého syna a uchránit zemi krvavé války.

PRVNÍ DÍL

s

NEJISTÉ ČASY

Hon na vlky

Míšeňský Burgberg, 17. únor 1221

Rámus vyvolaný skupinou přijíždějících jezdců vytrhl markraběnku Juttu ze zamyšlení. Smečka psů štěkala, koně dupali, stájník hlasitě volal pomocníky. Tak brzy ale nebyla jezdecká společnost očekávána. Náhle přepadlo kněžnu, často trudnomyslnou pětatřicetiletou ženu, zlé tušení. Došlo snad k neštěstí? Prokřehlými prsty odložila vyšívání a rychle zamířila k oknu. Dvorní dámy v komnatě ji s neskrývanou zvědavostí provázely pohledy. Juttě foukal do obličeje ledový vítr, který jí rozevlál závoj, když vyhlédla ven.

Její manžel, míšeňský a lužický markrabě, se v doprovodu tuctu mužů vydal toho mrazivého rána koňmo do lesa, aby vystopoval vlčí smečku, která rdousila v okolí Míšně ovce a děsila obyvatele. Rolníci proto úpěnlivě prosili svého knížete o pomoc.

Pohled z okna ale neodhalil zraněné ani úlovek.

S úlevou, i když pořád ještě udivená, nechala Jutta připravit pro manžela nápoj na uvítanou.

„Přineste mi plášť!“ poručila jedné z dvorních dam, a když ta jí položila na ramena pelerínu podšitou veverčí kožešinou, spěchala dolů na hradní nádvoří. Dámy ji se štěbetáním jako hejno hus následovaly.

Kníže Dietrich, vysoký, svalnatý, asi šedesátiletý muž, okamžitě objevil svou manželku a vyčetl z jejího obličeje starost.

„Dělali jsme hodně velký kravál, abychom smečku na čas vyhnali z okolí,“ vysvětlil s pousmáním, aby ji uklidnil.

Že nařídil předčasný návrat, protože se necítil dobře, zamlčel. Stejně jako bodání na prsou. Nechtěl vyvolat poprask ani fámy. Když se ale chystal svižně sesednout, projela jím náhle hrozná bolest. Smrtelně bledý si sáhl na levou paži a zhroutil se na koňský hřbet.

Někdo zděšeně vykřikl. Jutta sebou trhla tak prudce, že horký obsah poháru vyšplíchl na zmrzlou dlažbu. Přiběhlo několik mužů a opatrně stáhlo knížete ze sedla.

„Odneste ho nahoru a zavolejte doktora. Okamžitě!“ vykřikla markraběnka a spěchala napřed. Tenké vrstvičky ledu na kalužích pod jejími kroky hlasitě praskaly.

Sklepník stál s pohárem, který mu za chůze podala, jako zkamenělý. Díval se za nimi a ze strachem otevřených úst mu stoupaly malé obláčky páry.

Muži opatrně položili Dietricha na postel.

Jutta zůstala stát vedle lože a dívala se na něho. Uchopit ho za ruku se neodvažovala.

Nikdy mezi nimi nebyla vášnivá láska, jak trubadúři nadšeně opěvovali. Před bezmála třiceti roky ji s ním zasnoubili. Šlo o dynastické spojení. Jutta jako dcera durynského lantkraběte přinesla Dietrichovi, který se tehdy nacházel v zoufalé situaci, vojenskou pomoc. Zachránilo mu to titul, zemi a život. Jen na to byla dobrá, jen proto po dlouhém váhání souhlasila s manželským svazkem, který její otec navrhl. Manžel ji nikdy nechtěl, natož aby po ní toužil.

Vstoupil medicus zadýchaný z namáhavého výstupu po schodech, hubený stařec, který vystrkoval hlavu dopředu jako želva, protože špatně viděl. Sehnul se až k pacientovi, a jakmile dospěl k výsledku vyšetření, houkl na svého asistenta, aby okamžitě přinesl z lékařské truhlice nástroje pro puštění žilou.

Pomocník rychle vyndal vše potřebné, nesměle vyhrnul Dietrichovi bohatě vyšívaný rukáv košile a vtiskl mu do podpaží mísu na zachycování krve.

Medicus se předklonil, až měl obličej na šíři dlaně nad místem, kam nakonec po několika hmatech přiložil nůž. Zíral na proudící krev, jako by z ní mohl vyčíst odpověď, a mumlal modlitbu. To měl ve skutečnosti dělat před zákrokem, v obavách o knížecího pacienta na to ale zapomněl.

Jutta vyděšeně hleděla na svého chotě, který chrčivě dýchal a marně se pokoušel promluvit. Levou polovinu obličeje měl groteskně zkřivenou.

Medicus zakašlal. „Měla byste nechat zavolat duchovního, Jasnosti,“ pronesl do panujícího ticha.

Jeho slova potvrdila, co si Jutta do této chvíle nechtěla přiznat. Její manžel zemře, možná dokonce už v tuto hodinu.

Strach ji zaplavil jako proud ledové vody. Nejraději by na Dietricha zařvala: Nemůžete nás opustit! Vašemu jedinému legitimnímu dědici nejsou ještě ani tři roky! Jak pro něj mám uchovat do jeho plnoletosti dvě markrabství? Dvě císařova vlajková léna? Ze všech světových stran se na nás vrhnou supi…

Míšeňská marka byla požehnaná bohatými nalezišti stříbra, díky nimž byla lákavou kořistí. Lužická sice nebyla zdaleka tak hustě osídlená jako oblasti u Rýna, bylo v ní ale možné získat půdu. Venku však číhali i úplně jiní vlci, dvounozí. Zpráva o úmrtí knížete bez akceschopného následníka by mohla ve velice krátké době vyvolat válku.

Jutta se při hrozné představě vraždících a plenících hord roztřásla. Bála se nejen dobře vyzbrojených vojsk chtivých knížat. Dietrich si nadělal v posledních letech mnoho dalších nepřátel ‒ v ozbrojeném střetu s lipskými měšťany a také v části svého rytířstva, které proti němu povstalo.

Jutta se vší silou snažila skrýt svůj strach. Přejížděla pohledem po mužích v komnatě. Žádnému nemohla důvěřovat. Ješitný stolník byl ještě mladý a úřadem, který zdědil po svém otci, přetížený. Obratem ruky se připojí k prvnímu, o němž si bude myslet, že vyplní hrozivou prázdnotu moci.

V boji osvědčený, ale tvrdohlavý maršál by nepřijal žádné rozkazy od ženy. A narychlo přivolaný kaplan Hildebrand byl už starý a dost zapomnětlivý.

Kaplan ustaraně prohodil pár tichých slov s doktorem a roztřeseným hlasem oznámil: „Jasnosti, musím vás a ostatní přítomné požádat, abyste opustili místnost.“

Podmínkou pro udělení posledního pomazání byla zpověď. Bude ji moct její manžel kvůli spáse své duše ještě vykonat?

Juttě vyprchal z obličeje poslední zbytek barvy. Vyšla s ostatními před dveře a nařídila, aby sloužící probudili a přivedli jejího syna.

„Pomodleme se za našeho knížete!“ vyzvala ostatní a sepjala ruce.

Možná to jejího chotě uzdraví. Možná se ještě stane zázrak. Nesmí nás nechat bez ochrany, pomyslela si znovu. Ráno přece nic neukazovalo na katastrofu.

Po nějaké době se dveře potichu otevřely. Kaplan vyšel dvěma šouravými kroky z místnosti, neúspěšně potlačil záchvat kašle a pronesl sklíčeně: „Můžete vstoupit a rozloučit se.“

Jutta ho mlčky následovala. Za ní vedla chůva malého markraběcího syna k otcově úmrtnímu loži. Uklonil se, jak ho naučili, i když trochu nemotorně, a mlčel, protože ho otec nevyzval k řeči. Byl moc malý, aby chápal, co se děje. A jeho matce chyběla slova, aby mu to teď a tady vysvětlila.

Dietrichovy oči bloumaly sem a tam, až se mu konečně podařilo namířit pohled na svého dědice. Pokusil se o úsměv, bylo to ale jen bezmocné cuknutí koutku úst.

Jutta zoufale doufala, že zachytí poslední úsměv svého muže, byla to ale marná naděje. Pohled umírajícího prošel kolem ní a setrval na nějakém bodu v dálce. I v jeho obličeji pokřiveném smrtelným bojem poznala, na koho myslí.

Na ni. Na ženu, jež mu porodila dva bastardy, které rozzářený radostí uznal za své a nechal vystudovat na duchovní. Na které pořád ještě visel, přestože už byla dávno pochovaná a proměnila se v prach.

Dietrich se choval ke své choti zdvořile, ani jednou v jejich dlouhém manželství se na ni ale nepodíval tak vroucně.

Milostný poměr s Clarou z Christiansdorfu v den svého sňatku s Juttou ukončil, nikdy ji ale nepřestal milovat.

Přitom mu chtěla být Jutta dobrou manželkou. Porodila mu syna a dcery. Obě dívky byly už vdané, synové zemřeli v kolébce ‒ s výjimkou malého Jindřicha, který stál v tu chvíli rozespalý a zmatený u lůžka svého otce.

Tichý povzdech umírajícího vytrhl Juttu z hořkých myšlenek.

Dveře se otevřely a pánovitě vstoupil mocný biskup z Míšně provázený Dietrichovým nemanželským synem, kterého zplodil se ženou, jejíž jméno v sobě chtěla hluboko pohřbít, nikdy se jí to ale nepodařilo.

Biskup Bruno přistoupil k úmrtnímu loži a udělal kříž. Jen o několik vteřin později vydechl míšeňský a lužický markrabě naposledy. Oči a tváře zesnulého se propadly, pleť kolem úst a nosu ztratila všechnu barvu.

Všichni v místnosti se pokřižovali a pronesli tichou modlitbu. Jakmile však Jutta svěřila duši svého chotě Všemohoucímu, napřímila se a ukázala s nataženou paží na mladého muže stojícího vedle biskupa.

„Ať odejde! Nemá tu co pohledávat!“ Strach, který pociťovala, se najednou změnil ve zlost. Zlost, že její muž po všechna ta léta miloval jinou víc než ji, svou právoplatnou manželku.

Teď jsou oba mrtví. Dietrich i jeho děvka. Pohled na jejich bastarda by v ní neměl stále znovu otevírat starou ránu.

Mladší z duchovních se přikrčil a ustoupil o půl kroku zpátky, aniž odtrhl zrak od mrtvého. Jeho obličej zkameněl.

„Jasnosti… Mluví z vás zármutek,“ napomenul biskup vdovu. „Ztratila jste milovaného chotě ‒ o on otce.“

„Nestrpím žádné bastardy u smrtelné postele míšeňského knížete!“ vyjela na něho Jutta.

„Chce se pomodlit u úmrtního lože svého otce. Dopřejte mu ten okamžik rozloučení!“ nabádal ji biskup Bruno z Porstendorfu o poznání přísněji. Byl to velice ctižádostivý muž a nebyl zvyklý, že někdo nerespektuje jeho slova. Dietrich se o své bastardy pečlivě staral. Starší syn, který dokonce nesl jméno svého otce, mohl doufat, že se s papežskou dispenzí stane jednou naumburským biskupem. Stavěl se tam právě nad starou bazilikou nádherný nový dóm. A mladšího Jindřicha, který stál vedle něho, viděl už Bruno jako budoucího kapitulního probošta v Míšni.

„Ať odejde!“ zopakovala Jutta nevlídně. Její srdce ztuhlo v led. „Modlit se může v katedrále. Nebo někde jinde, jak přísluší jemu podobným.“

„Víra…,“ namítl Bruno, káraný společník ho ale sklesle přerušil. „Promiňte, Důstojnosti, to není otázka víry, ale rodinná záležitost. Nechtěl bych být příčinou sporu u úmrtního lože.“

Biskup chtěl znovu zasáhnout, mladík ale zavrtěl hlavou a beze slova vyšel ven. Nebylo to poprvé, co byl jako bastard vykázán na své místo. I když byl synem markraběte.

Jakmile se dveře za mladým duchovním zavřely, zavládlo v komnatě hrobové ticho.

Nakonec sebral starý kaplan odvahu a přerušil tíživé mlčení. Chvíli opět bojoval se záchvatem kašle a pak s nesmělým pohledem na biskupa zaskuhral: „Kníže Dietrich měl dobrou smrt, v kruhu rodiny a svých věrných.“

„Zesnulý potřebuje umýt, pak ho musíme náležitě vystavit, než převezeme jeho tělesnou schránku do kláštera Marienzell, kde bude pohřben,“ prohlásil mladý stolník, nastrojený jako páv. Víc šperků než on měl na sobě jen korpulentní biskup.

Jutta přikývla. To bylo pochopitelné. Co ještě?

S námahou se soustředila.

„Měly by vyzvánět zvony katedrály. A duchovní sloužit mše. Musí být vyslán posel… k mému nevlastnímu bratrovi, lantkraběti Ludvíkovi Durynskému.“ Ústa měla najednou úplně vyschlá. „Manžel ho ustanovil poručníkem našeho syna pro případ, že by zemřel před jeho plnoletostí.“

Lantkraběti Ludvíkovi bylo teprve dvacet let, byl ale považován za vzor rytířskosti. Uchrání zemi pro svého synovce, nebo si ji přivlastní? Nedokázala ho přesně ohodnotit. Narodil se, když už žila jako novomanželka po Dietrichově boku v Míšni.

„Vypravíte posla… k císaři?“

Tázavě se podívala na biskupa, který souhlasně přikývl. Dosud mladý císař Fridrich Štaufský, druhý toho jména, vnuk legendárního Fridricha Barbarossy, se zdržoval skoro pořád v Itálii. Míšeňské poselstvo by stálo velké úsilí vypátrat, jak a kde ho najde, aby mu oznámilo, že jeden z nejvýznamnějších knížat říše zemřel, nástupnictví je ale zajištěno.

To Jutta v žádném případě nechtěla. Dítěti, kterému nebyly ani tři roky, se mohlo snadno něco stát. A dědictví po jejím manželovi, dvě markrabství a obrovská naleziště stříbrné rudy, bylo velké lákadlo.

V komnatě se ale všichni dívali na ni, čekali na další příkazy.

„Měli bychom vyslat jezdce na všechna místa v zemi, aby oznámili tu smutnou novinu, všude se rozezněly zvony a sloužily bohoslužby za blaho našeho zesnulého knížete,“ prohodil stolník ve služební horlivosti.

„Ne, počkejte ještě!“ pronesla Jutta stroze k všeobecnému údivu.

Dokonce ani tehdy, že by se její nevlastní bratr nezdržoval na Wartburgu a posel ho zastihl na východněji položených statcích, v nejlepším případě na Neuenburgu, mohl kvůli zasněženým cestám dorazit do Míšně nejdřív za šest až osm dní. A čím déle stála u manželova úmrtního lože, tím víc se bála, že do té doby někdo zaútočí na život a dědictví jejího syna. Možná už zítra. Nebo dokonce dnes?

Přitáhla syna ještě blíž k sobě a položila ruce na jeho úzká ramena.

Malý Jindřich potřebuje do budoucna vychovatele, teď ale především ochránce. A ona moudrého rádce. Než bude na Burgbergu, neměl by se mimo Míšeň nikdo s výjimkou Ludvíka a císaře o smrti knížete dovědět. Nejraději by tu Jobovu zprávu tajila až do Ludvíkova příjezdu. To ale bylo nemožné.

Ten ochránce a vychovatel musí být někdo, na koho se může absolutně spolehnout, i když všichni ostatní změní strany.

V nitru svého srdce věděla, co má říct jako další, co říct musí. Zvolit pro tento úkol právě otce ženy, kterou její manžel miloval víc než kohokoli jiného, mnohem víc než ji, prohloubilo nikdy nezhojenou ránu ještě víc. V této tíživé situaci musí ale ublížení potlačit. Nikdo není chytřejší a Dietrichovi věrnější než on.

Sebrala tedy veškerou svou sílu a stroze poručila: „Pošlete pro Lukase z Freibergu!“

Posel neštěstí

Lukas seděl, aniž něco tušil o míšeňské tragédii, ve svém kamenném domě ve Freibergu u piva se zetěm Borisem ze Zboru, rytířem slovanského původu.

Byla už tma. Město drtilo obrovské množství sněhu, kolem rohů kvílely poryvy větru, do okenic bubnovaly kroupy.

„Podívej se na nás, dva staří chlapi, kteří si ohřívají kosti u ohně a sní o dávno uplynulých časech,“ pronesl s tesknou sebeironií. „Zanedlouho mi bude sedmdesát, vlasy mám skoro bílé… Tys býval obr…“

„Pořád ještě jsem!“ zaprotestoval Slovan a zvedl pohár. „Snadno bych tě srazil k zemi.“

Lukas zvedl obočí a posměšně se zašklebil. Byla pravda, že Boris ze Zboru byl skoro o hlavu větší než většina rytířů, ale on, Lukas, ovládal meč jako nikdo jiný v marce, i když už možná nebyl tak rychlý jako zamlada. Halasná námitka jeho zetě ho ale nemohla vytrhnout z nostalgické nálady.

„Žádný člověk by neměl zestárnout tak, aby musel nést k hrobu většinu druhů ve zbrani a své děti. Dokonce i můj nejmladší vnuk sní už o pasování na rytíře…“

Jméno své zesnulé ženy Marty nevyslovil. Když na ni myslel, zaplavila ho pokaždé vlna něhy, která se vzápětí změnila v bolest nad její smrtí a otevřela v jeho srdci černou díru.

Všichni věděli, že pro ni pořád ještě truchlí.

Stejně jako Boris pro její dceru Claru.

„Tomu chlapci je čtrnáct, že?“ ujistil se Slovan a poškrábal se na bradě.

„Ano, když jsem ho ale poprvé a naposledy viděl, nesahal mi ani k opasku,“ prohodil Lukas s úsměvem.

Martin prvorozený, jeho nevlastní syn Thomas, žil už dlouho v Akkonu ve Svaté zemi. Byl tam ve službách jeruzalémského panovníka. Rok před úmrtím manželky se Lukas vydal s Martou na pouť, aby znovu viděli syna a poznali snachu a vnuka.

„Jsem rád, že jsme mohli tu cestu ještě společně zažít,“ pronesl melancholicky. „Marta byla tak šťastná, že může všechny obejmout: Thomase, jeho ženu Eschivu, obě děti… Přes všechny potíže si výpravu moc užívala.“

Jeho vnučka Änne, útlá mladá žena s vdovským závojem, odložila vřeteno, které v jejích šikovných prstech dosud tančilo, beze slova se chopila džbánu a zamířila do spižírny, aby ho znovu naplnila, ale jen do poloviny.

„Je už pozdě,“ připomněla.

Lukas sáhl po její paži. „Nejsi moje služka, drahoušku,“ řekl jemně.

„Někdo se musí o tenhle dům starat, když se striktně bráníš novému sňatku,“ namítla příkře.

Lukas měl pochopitelně služebnictvo, které mu obstarávalo domácnost. Stájník spal u koní. V jeho službách byla také stará vdova a její desetiletá vnučka, které přijetím zachránil před smrtí hladem. Obě dnes ale vypomáhaly na hradě, kde polovina služebných ulehla s horečkou a kašlem. V tuto chvíli určitě uklízely s hradním služebnictvem kuchyni po večeři. Proto byli Lukas s Borisem a Änne sami. Až na panoše, kteří měli nahoře spát.

„Ty se přece taky nechceš znovu provdat poté, co nás tvůj muž opustil,“ řekl vnučce.

„Já tě rozhodně nutit nebudu,“ zasáhl Boris do rozmíšky. „Lidi ale mluví. V pětadvaceti tvůj život neskončil. Navíc potřebuješ ochranu, až tady my dva starci jednoho dne nebudeme.“

„Nech lidi mluvit!“ odfrkla si Änne. „Poslední, co potřebuju, je chlap, který se drží džbánu s pivem a v opilosti mi rozmlátí všechno nádobí.“

Počátek jejího manželství s Konrádem z Lichtenbornu byl šťastný, jinak by k němu nedali Lukas ani Boris ze Zboru souhlas. Když ale Änninu muži při pádu ze sedla rozdrtil kůň nohu, propadl v posledních měsících života ze zatrpklosti pití.

Skutečnost, že Änne nepřivedla na svět živé dítě a každé těhotenství skončilo předčasně smutnou ztrátou, patrně odrazovala případné nápadníky. Normálně by se muži vyššího stavu rvali o to, aby se přiženili do Lukasovy rodiny. Vážili si ho nejen rytíři a markrabě, ale patřil i k zakladatelům tohoto místa, které vzniklo uprostřed divočiny v Tmavém lese. Jako sedmnáctiletý podnikavý panoš sem přivedl spolu se svým vzorem a přítelem Christianem první osídlence z Franků. Nikdo tehdy nemohl tušit, že v té zapadlé osadě bude objeveno velice bohaté naleziště stříbra a z Christiansdorfu rychle vyroste město s opevněným hradem. Zato mohl skoro každý Freiberčan vyjmenovat mnoho situací, kdy Lukas se svými věrnými zachránil město v nebezpečí.

Änne se vrátila ze spižírny a postavila na stůl plný džbán.

„O otce se taky musím starat po matčině smrti. Kdo jiný by to dělal, když se taky zuby nehty brání najít si novou ženu? Je to patrně rodové,“ pronesla s vyčítavým pohledem na Borise ze Zboru.

Byl sice přesně vzato jen její otčím, nedělal ale nikdy rozdíl mezi dětmi, které přivedla mladá vdova Clara do manželství, a jejich pozdějšími ratolestmi. Nikdy Claře ani slůvkem nevyčetl, že dva z jejích synů narozených před svatbou byli bastardi, plody její lásky s markrabětem Dietrichem, kterého si Boris vážil jako čestného muže.

„Marta a tvoje matka byly naprosto výjimečné ženy. Tu mezeru nemůže nikdo zaplnit,“ řekl obrovský Slovan teskně.

„Budete tu proto sedět u piva a truchlit do konce života?“ vytkla jim Änne.

Naštěstí zůstali muži ušetřeni odpovědi, protože se zvenčí ozval dusot koně. Okamžitě odložili poháry, napřímili se a pohlédli na zbraně, které měli připravené u dveří.

Jezdec v tuto hodinu znamenal nebezpečí ‒ nebo špatné zprávy. Městské brány byly už dávno zavřené a za takového počasí neopustil žádný rozumný člověk bez vážného důvodu svůj dům.

Někdo energicky zaklepal na dveře.

„Lukasi z Freibergu! Pusť mě dovnitř. Posílá mě markraběnka!“

Lukas a Boris si vyměnili udivený pohled.

Markraběnka Jutta oba… no ano, vykázala od dvora. Nepřímo, protože to by Dietrich nestrpěl. Kvůli manželskému klidu ale markrabě vyhověl přání své manželky, aby omezil přítomnost těchto dvou rytířů v Míšni na nezbytně nutnou dobu. Jutta nechtěla, aby jí pohled na ně neustále připomínal Claru. Koneckonců i ve stříbrném městě Freibergu potřeboval Dietrich spolehlivé a bojeschopné družiníky. Doly, tavírny a hrad včetně mincovny a skladu stříbra se musely střežit.

Lukas nepotřeboval na všechny ty úvahy déle než mrknutí oka, zatímco kráčel ke dveřím, kde měl meč na dosah. Připraven na špatné zprávy otevřel. Dovnitř vnikl proud ledového vzduchu, do obličeje mu bušily maličké kroupy. Když spatřil posla, ulehčeně se nadechl, i když ta úleva nebyla úplná, a pustil ho dovnitř.

„Huberte, co vás přivádí tak pozdě v noci a v hlubokém sněhu do Freibergu? Jak jste se vlastně dokázal probít z Míšně až sem?“

Posel, mladý rudovlasý rytíř, vstoupil, stáhl si z hlavy zasněženou kápi a několikrát zadupal nohama, aby zbavil boty sněhu.

Prsty ztuhlými chladem si sundal rukavice, zastrčil je za opasek a stísněně se na oba muže podíval.

„Markraběnka vás zítra naléhavě očekává v Míšni, Lukasi.“

Příjemce toho poselství byl překvapený a zalarmovaný zároveň. Jutta ho chce vidět? Buď pro něho má nepříjemný úkol, ať už jakéhokoli druhu, to by jí ale Dietrich nenechal projít. Nebo se stalo něco opravdu dramatického. Proč ale volá Jutta jeho, a ne markraběte?

„Z jakého důvodu si Její Jasnost přeje mít u dvora zrovna mě?“

„To je určeno jen pro vaše uši,“ pronesl mladík rozpačitě.

Änne přistoupila ke sporáku, nabrala nečekanému hostovi do mísy polévku a postavila ji před něho. „To vám v tom chladu udělá dobře.“

Pak vystoupala po strmých schodech, aby připravila lože pro návštěvu. I Boris se chtěl zvednout, Lukas mu ale v odchodu zabránil.

„Pokud mám jet zítra ráno do Míšně, musí se můj zeť postarat o bezpečnost hradu, mincovnu a sklad stříbra. Musí se tedy dovědět, co se děje. Zaručuji se za jeho mlčenlivost.“

Posel se znovu nejistě podíval z jednoho na druhého. Pak se zhluboka nadechl a řekl tiše a stísněně: „Markrabě je mrtev.“

Lukas a Boris se vyděšeně pokřižovali.

Lukas přiměl mladého rytíře, aby se posadil, nalil mu pivo a dožadoval se podrobností. O onemocnění knížete mu nebylo vůbec nic známo. Rychle tedy pojal podezření, že byl ve hře jed. Nebyl by to první případ otravy v markraběcí rodině. U jedné byl dokonce očitým svědkem.

„Šlo to hrozně rychle,“ začal zjevně otřesený Hubert. Objal prsty hliněnou mísu s polévkou, aby si je ohřál, ale nezačal jíst, dokud neskončil s krátkým vyprávěním.

„Vyrazíme časně ráno a vezmeme si rychlé koně,“ rozhodl Lukas. Měl najednou naspěch. Kvůli enormnímu výskytu stříbrné rudy ve Freibergu a jeho okolí se stala marka Míšeň nejvýnosnější oblastí císařské říše. Bez vladaře na míšeňském Burgbergu ostříleného v boji a schopného se prosadit hrozila krvavá válka.

Na duši mu ale ležela ještě jedna otázka. „Kdo kromě Míšeňanů ví o úmrtí markraběte?“

„V Míšni se to rychle rozkřiklo,“ odpověděl posel. „Ale mimo město? Pokud vím, vypravila markraběnka včera kromě mě jen dva posly. Jednoho za durynským lantkrabětem, druhého za císařem.“

Tato informace přivedla Lukase okamžitě k závěrům, které se mu nelíbily. Rychlá výměna pohledů s Borisem mu napověděla, že znepokojila i Slovana. Nedal to ale na sobě znát.

„Buďte mým hostem,“ vybídl Huberta. „Odložte mokrý plášť, posilněte se a uhaste svou žízeň.“

Lukas vyšel ven, aby se ujistil, že se pacholek postaral o koně nositele špatných zpráv. Pak se probrodil sněhem zpátky k domu a vystoupal po schodech ke komůrce, v níž přebývali jeho a Borisův panoš: Wilfried, syn rytíře z Burglehenu, a rudovlasý Marek, nejmladší syn s Lukasem spřátelené rodiny slovanského původu. Oba byli zdatní výrostkové, ale ochotní ke každému šibalství, které mladí chlapci provádějí.

Slyšel je mluvit, když se ale po vrzajících schodech blížil, rychle ztichli.

Lukas prudce rozrazil dveře. Sedmnáctiletý Wilfried a teprve čtrnáctiletý Marek sebou trhli a dívali se na něho se zjevně špatným svědomím. Markovy nápadně odstávající uši díky světlu svíčky na okenní římse rudě zářily. Hodilo se to k barvě jeho vlasů.

„Spěte konečně. Musíte ráno časně vstát. Jedeme do Míšně a máme velice naspěch.“

Užasle na něho pohlíželi v očekávání, že jim prozradí důvod té nečekané cesty.

Lukas ale žádné vysvětlení neuvedl, protože ještě neznal odpovědi. Ty dostane patrně až v Míšni.

Na odchodu slyšel, jak si chlapci šeptají.

„To bude utrpení v té spoustě sněhu!“ brblal starší.

„Dobrodružství! Určitě se stalo něco významného, když nás volají,“ odporoval zrzek nadšeně. „Umírám zvědavostí.“

Lukas s vrtěním hlavou sestupoval po schodech.

Když Änne přichystala pro hosta lůžko, poslal ho nahoru a počkal ještě chvíli, dokud posel unavený dlouhou jízdou, z něhož se mu už nepodařilo vytáhnout žádné informace, neulehl.

Pak se naklonil přes stůl k Borisovi.

„Mohli bychom sedět celou noc a vzpomínat na velkého muže, na společně svedené bitvy, příteli. Někdy to také uděláme,“ pronesl tlumeným hlasem. „Teď ale musíme podniknout vše, abychom zajistili malému Jindřichovi dědictví. Jinak hrozí válka, která bude stát mnoho životů a může trvat léta.“

Z Borisových rysů už dávno zmizel jakýkoli sklon k žertování. Jen přikývl a zamumlal: „Bože, stůj při nás!“

Vstal a poklepal druhovi na rameno.

„Přemýšlení nic nepřinese. Časně ráno se vydej na cestu a uvidíš, čeho budeš moct dosáhnout.“

„Souhlasíš, abych vzal s sebou i tvého panoše? Můžu ho za tebou poslat, kdyby bylo třeba předat nějakou důvěrnou zprávu.“

Boris přikývl a Lukas dopil vestoje obsah svého poháru.

„Když volá Jutta do Míšně právě mě, musí být opravdu zoufalá.“

Na cestě do Míšně

Hned za ranního svítání, po noci, kterou sužován těžkými myšlenkami skoro celou probděl, zahnal Lukas všechny v domě po své práci.

Přikázal panošům osedlat a naložit koně a podnikl krátkou cestu na hrad, aby tam Borisovi oficiálně předal na dobu své nepřítomnosti velení.

Änne mu už večer sbalila věci, protože nikdo nevěděl, jak dlouho zůstane v Míšni.

Když se vrátil z hradu a mladá žena mu podala jídlo na cestu, navrhl: „Možná by ses měla, než se vrátím, nastěhovat se starou Berthou a její vnučkou k tvému otci. A v případě obléhání nebo napadení města, jděte okamžitě na hrad. Tam budete v bezpečí.“

Jindy tak pohotová Änne si odpustila jakoukoli poznámku, že v životě není nikdy nic jisté. Když ji ale Lukas políbil na rozloučenou na čelo, rysy jejího obličeje změkly.

Dívala se od vrbového plotu, jímž byl dvorec obehnaný, mrznoucí v ledovém větru za jezdci. V čele klusal Lukas se svými nejlepšími zbraněmi, mečem a dýkou z damascénské oceli, za ním oba panoši a na závěr Hubert, mladý posel z Míšně.

Ve Freibergu a jeho okolí ležela spousta sněhu. Zledovatělý z třeskutého nočního mrazu křupal pod opatrnými kroky koní. Kdysi zářivě bílá pokrývka byla už dávno šedivá a nehezká od kouře, který stoupal ze šmelcoven.

Lukas a jeho průvodci ujížděli podél řeky Mühlbach. Mohli odsud vidět doly na východ od města, velké, hluboké díry v zemi. V čase prvních nálezů stříbra v Christiansdorfu sbírali horníci, ve spěchu přivezení z Harzu, rudu jen ze země. To už je ale víc než půl století a za tu dobu se prohrabali mnoho sáhů pod zemský povrch.

Lukas spatřil skupinu horníků vycházet z dřevěného kostela, v němž se každé ráno modlili za boží požehnání a šťastný návrat domů ze své nebezpečné práce, než sestoupili dolů, aby kutali stříbrnou rudu ze skály. Většina důlních jam se nacházela za městskými hradbami. Lukas si ustaraně pomyslel: Pokud bude město napadeno, mohou muži i ženy a děti u třídicích stolů jen doufat, že najdou včas útočiště.

Když skupina projela Míšeňskou bránou na severovýchodě města, byli koně dostatečně rozehřátí, aby mohli postupovat kupředu tak rychle, jak to jen při tom množství sněhu šlo.

Cesty byly liduprázdné. Kdo nemusel vyřídit nějakou neodkladnou záležitost, ten v zimě, když se cesty a vesnice ponořily do sněhu, necestoval. Mnohokrát museli jezdci sesednout a spojenými silami odklidit kmeny stromů, které se pod tíhou bílého břemene zlomily. Nejlépe postupovali v lesích, na úzkých stezkách, kde neleželo tolik sněhu. Na planinách ho ale navršil vítr do závějí, do nichž zvířata hluboko zapadala.

V půli cesty, na okraji lesa v údolí řeky Triebisch, si udělali muži přestávku na odpočinek. Bylo třeba nakrmit koně.

Lukas smetl pravou rukou v rukavici sníh z kůry padlé borovice. Zatímco panošové a Hubert vedli zvířata k vedlejšímu rameni Labe a plnili pytle senem, usedl rytíř na kmen stromu, aby shrnul to, o čem v noci a za jízdy přemýšlel.

Vypravit posla za císařem bylo nezbytně nutné. Mohlo ale trvat několik týdnů, než se míšeňský rytíř probojuje sněhem přes Alpy a najde na Sicílii panovníka.

To, že byl na Juttin příkaz informován jako první lantkrabě Ludvík, připouštělo určité závěry. Poručníkem tříletého Jindřicha se měl stát nejbližší příbuzný, jeho strýc hrabě Fridrich z Brehny a Wettinu. Ten ale odešel po nedávném úmrtí manželky do Svaté země, aby se tam přidal k Templářským rytířům. Navíc nebyl natolik vlivný a vojensky silný, aby dokázal odrazit případné útoky na obě markrabství, která se ocitla bez vedení.

Proto Dietrich ustanovil poručníkem svého jediného legitimního dědice lantkraběte, navzdory jeho mládí jednoho z nejmocnějších a nejváženějších knížat říše a příbuzného císaře, nevlastního bratra své manželky. Lukas nevěřil, že by Jutta byla Ludvíkovi nějak zvlášť blízká. Když ale nedokáže ochránit zem svým postavením mladý kníže, kdo potom? Každopádně vyšel Ludvík už v sedmnácti letech vítězně z vojenského střetu s mohučským arcibiskupem, který se domníval, že to bude mít s takovým mladíčkem snadné.

Lukas čtvrtého Ludvíka Durynského zatím osobně nepoznal, přestože kdysi dávno strávil s Martou na durynském dvoře v Eisenachu několik let. Tehdy ještě vládl lantkrabství Juttin otec Hermann.

O jeho teprve dvacetiletém následníkovi kolovaly přímo chvalozpěvy. Má prý vznešené vzezření a krásný obličej, je vzorem rytíře a ušlechtilého myšlení. A právě teď se oženil s uherskou královskou dcerou Alžbětou, velice zbožnou a ctnostnou nevěstou, která vyrůstala na durynském dvoře jako světice.

To vychvalování nebylo možné brát doslova, protože za lantkraběte Hermanna byl dvůr v Eisenachu považován za místo, kde se shromažďovali nejlepší trubadúři a minnesengři své doby. A ti pochopitelně stavěli svého mecenáše do nejlepšího světla. Nikdo nemohl mít Duryncům za zlé, že upínali všechny své naděje k mladému Ludvíkovi. Jeho otec zruinoval zemi válkami a mnoha změnami stran mezi štaufskými a welfskými kandidáty na trůn.

Lukas se ale nenechal chvalozpěvy ovlivnit. Za svého dlouhého života se setkal s několika panovníky, když provázel míšeňského markraběte Otu na dvorské dny. Žádný z nich neodpovídal rytířskému ideálu. Byli nafoukaní a bezohlední, chtiví půdy a stříbra, opojení mocí a daleko přístupnější lichotkám než pravdě. I uctívaný císař Fridrich Barbarossa dokázal být sice velice laskavý, když ho ale někdo vyprovokoval, byl jeho hněv bezmezný a hrozný.

Na druhé straně ‒ mírný, slabý panovník by se na trůnu neudržel a uvrhl zemi do krvavých bojů o moc.

To, že se Dietrich, aspoň v mládí, blížil ideálnímu obrazu rytíře, bylo Christianovou výchovou a tím, že mu nebyl dán do kolébky markraběcí titul. Vybojoval si ho a musel se přitom prosadit proti svému brutálnímu bratru Albrechtovi.

Panošové přišli z krmení koní s tvářemi zrudlými od mrazu. Lukas proto ukončil přemýšlení. Pokud se lantkrabě Ludvík zdržuje na Wartburgu v Eisenachu, a ne u některého člena své družiny dál na východ, potrvá deset dní, než se posel vrátí, a možná rovnou s mladým knížetem.

Je tedy čas prohlédnout si toho zázračného durynského chlapce, pomyslel si Lukas sarkasticky.

Velitel freiberského hradu si sundal rukavice a otevřel vak s proviantem. Änne do něj dala džbán piva a bochník teprve včera upečeného chleba, který Lukas rozlomil na čtyři díly. Nakonec vytáhl ze dna pytle ke svému překvapení a radosti hrneček s medem na jeho pokapání. Usmál se a v duchu Änne poděkoval. Byl půst, takže konzumace masa, sýru, másla a vajec byla zakázaná. Čím déle ale postní období trvalo, tím větší byla nechuť k sušeným nebo v soli naloženým rybám. Änne mu proto podstrčila něco z tenčících se zásob medu. Zlatý sirup v chladu zkrystalizoval. Trochu z něj jídelním nožem seškrábl a nechal nádobku kolovat.

Muži se beze slov posilňovali. Lukas předstíral, že nepozoruje tázavé pohledy panošů. Z větve obtížené sněhem spadla hrouda a s plesknutím přistála Wilfriedovi na hlavě a ramenou. Marek okamžitě vyprskl smíchy.

Lukasův přísný pohled ho umlčel.

Když dojídali chléb, podíval se rytíř na oba chlapce.

„Neříkám vám to proto, že by mě vaše zvědavost zajímala, ale abyste se chovali v Míšni náležitě a netropili hlouposti.“

Několika slovy je informoval o úmrtí knížete. Čas na vyptávání jim nedal. Poručil, aby okamžitě nasedli na koně.

Protože ho třetí závěr z chování markraběcí vdovy, k němuž došel už večer, poháněl ke spěchu. Když se nikdo mimo Míšeň nemá o smrti knížete zatím dovědět, chce Jutta získat čas, než se novina nevyhnutelně rozkřikne. Čas, ve kterém má on, Lukas, něco udělat. Bezpochyby doufá, že uplatní svůj vliv, aby se míšeňské rytířstvo postavilo na stranu mladého dědice. Obává se Jutta násilného převzetí moci? Došlo k němu dokonce už v noci?

Přestože Lukas trávil poslední roky hlavně ve Freibergu, znal většinu mužů vyššího stavu v marce Míšeň. Mohl by okamžitě uvést dva tucty jmen šlechticů, kteří by v případě sporu bez mrknutí oka a sebemenších skrupulí přešli na stranu potencionálního protivníka.

Rytíři nebyli ještě ani míli od místa odpočinku, když potkali hlouček utrápených rolníků, několik rodin, mezi nimi dvě ženy ve vysokém stupni těhotenství a asi šest hubených dětí. Obtížení košíky, v nichž měli očividně uložený veškerý svůj majetek. Ustoupili stranou a se sklopenými hlavami poklekli, aby nevyvolali nelibost ozbrojených šlechticů.

„Co vás žene uprostřed zimy na cestu?“ zeptal se Lukas vůdce skupiny a dověděl se, čeho se obával, když viděl, že jeden muž nese železnou radlici, která byla vedle volského spřežení nejcennějším majetkem každé vesnice.

„Nouze, urozený pane,“ odpověděl šedovlasý muž stísněně a hnětl v rukách pokrývku hlavy. „Dvě neúrody za sebou…“

V loňském deštivém roce shnila většina obilí na stéblech. Proto byl zrní nedostatek a chléb značně podražil.

„Jen s hořkou moukou ze žaludů nemůžeme zimu přežít,“ bědoval rolník. „Proto jsme s těžkým srdcem opustili své domovy. Chceme si najít práci ve Freibergu. Říká se, že je jí tam dost, abychom si vydělali na chleba.“

Životem zkoušení lidé se na něho dívali s očekáváním, že je utvrdí v jejich naději. Každopádně byl šlechtic a přijížděl ze směru, kam mířili.

„Do Freibergu je ještě pořádný kus cesty, když ale půjdete bez přestávky, dorazíte do města před setměním,“ ujistil je Lukas. „Ohlaste se na hradu a řekněte, že vás posílá velitel. To jsem já. Prvních pár nocí můžete spát v hale. Hned zítra ráno jděte za důlním dozorcem. Přidělí vám práci.“

Horníci potřebovali silné muže v dolech, ženy a děti mohly pracovat u třídicích stolů, kde se ruda roztloukala a oddělovala od horniny.

„Bůh vám žehnej a ochraňuj vás, pane!“ vykoktal nejstarší se slzami v očích.

Hladomor a země bez panovníka, pomyslel si Lukas stísněně. Pomoc Všemohoucího by se nám opravdu hodila.

Až před Míšní začal sníh ubývat. Klima tu bylo očividně mírnější než ve Freibergu, který ležel v podhůří.

Těsně před setměním spatřili konečně míšeňský Burgberg. Bílý bergfrit purkrabího a věže dómu tyčící se na skalním ostrohu byly viditelné už z dálky.

K Lukasově úlevě se zdálo, že je ve městě klid. U zamrzlého přístaviště na Labi se nezdržovali skoro žádní lidé, v tržní čtvrti bourali právě obchodníci stánky nebo zvedali pulty na předních stranách domů.

Na tržišti kázal jeden z minoritů, jak se nazývali žebraví mniši, kteří v poslední době procházeli zemí, navzdory chladu bosí, jen v hrubě tkané kutně a s konopným provazem uvázaným v pase. Říkali si františkáni podle zakladatele svého řádu, hlásali chudobu a péči o lidi trpící nouzí.

„Kdo chce žít podle božích přikázání, nechřestí stříbrem a drahokamy a nehromadí je, ale dá všechno, co má, chudým ‒ jak to udělal Ježíš a jak to děláme my!“ zvolal.

„Ano, jen se podívejte, jakou spoustou zlata a drahých kamenů je ověšený biskup!“ zařval jeden z dvou desítek posluchačů a ostatní přikyvovali a souhlasně mumlali. „Ten zbožný bratr má pravdu. Ježíš nezemřel na kříži, aby si tlustí flanďáci cpali panděra nejvybranějším jídlem, zatímco lid hladoví!“

Někdo chtěl darovat žebravému mnichovi půlfenik, ten ale odmítl. Směl přijmout jen skrojek chleba a hlt vody.

Tihle františkáni šťourají přímo do vosího hnízda, pomyslel si Lukas. Jejich nový řád se postará ještě o mnoho neklidu, protože nastavuje zrcadlo marnotratnému kléru, který se nezajímá o bídu svých oveček.

Vedl koně v čele skupinky po úzké stezce vzhůru do kopce, kolem předhradí s kostelem svatého Dionysia.

Projeli prostřední a vnitřní hradní bránou. Obě střežili muži purkrabího Meinhera z Werbenu. Zodpovídal za bezpečí Burgbergu, navíc měl z císařova pověření sledovat markraběte, aby nic neprovedl a nejednal proti jeho zájmům. Tradičně panovala kvůli tomu mezi markrabětem a purkrabím hluboká nedůvěra. Třetí z rivalů na skalním ostrohu byl velice ctižádostivý biskup Bruno z Porstendorfu.

Uprostřed náhorní plošiny se tyčila k obloze katedrála. Až za ní se nacházelo markraběcí území s kamenným palácem, stájemi, kovárnou, pekárnou a dalšími budovami. Z jednoho okna pronikal zmučený křik rodící ženy. Před božím stánkem Lukas skupinu zastavil a sesedl z koně.

„Postarejte se, aby byli zaopatřeni koně. Chci nejdřív do dómu,“ řekl panošům.

„Ale markraběnka…,“ vykoktal mladý posel, který se obával, že dostane vyhubováno, když nepřivede hledaného Freiberčana hned ke kněžně.

„Nepotrvá to dlouho. Oznamte můj příjezd, Herberte. Snad mi dopřejete pronést před oltářem modlitbu za spásu duše našeho pána. Před Bohem musí ustoupit i kněžna.“

Při poslední větě zvedl koutek úst k úsměvu, aby slova nezněla moc příkře. I když se měl neodkladně objevit před Juttou, chtěl před tím vyřídit ještě něco jiného. Nejen modlitby.

Lukas za sebou zavřel těžké dveře chrámu a zamířil k oltáři. Jak předpokládal, klečela tam známá postava. Poznal ji nejen podle obrysů těla, ale i podle narudlého lesku tmavých vlasů lemujících tonzuru, který vyvolalo světlo oltářních svíček.

Z úst duchovního mumlajícího latinská slova unikaly malé obláčky páry. Monotónní přednes svědčil o tom, že to dělá už celé hodiny.

Lukas poklekl vedle mladého muže, sepjal také ruce a začal rozmlouvat s Bohem ‒ v myšlenkách na zesnulého. Stál po desetiletí při Dietrichovi, bojoval po jeho boku v mnoha bitvách.

Tiché zavrzání a pohyb vytrhly Lukase ze vzpomínek.

Mladý duchovní se pokřižoval, vrhl pohled na muže vedle sebe a s chladem ztuhlými údy vstal, aby opustil svatostánek.

I Lukas se pokřižoval, zvedl se a následoval ho ven.

„Truchlím s tebou pro tvého otce,“ řekl druhému synovi Clary a Dietricha. Měl zcela jasně otcovy rysy, narudlý lesk ve vlasech a zelené oči ale zdědil po matce a babičce Martě.

Jindřich, v pětadvaceti letech na kapitulního probošta hodně mladý, pohlédl stísněně na freiberského příbuzného a zabručel poděkování.

„Udělal opatření, aby byla tvá budoucnost zajištěna i po jeho smrti,“ ujistil Lukas vnuka. Dietrich oba nelegitimní syny s Clarou uznal a postaral se jim o dobré církevní vzdělání. Jiná profesní dráha byla nemanželsky narozeným tohoto stavu zapovězena.

Jindřich přikývl. Moc rád by Lukasovi řekl, jak je zoufalý, že byl vyhnán od úmrtního lože svého otce jako prašivý pes. Hluboce uražený strávil hodiny modlením u oltáře, aby potlačil zlost a nenávist, poněvadž to byly těžké hříchy. Proto mlčel.

Lukas to ale z obličeje bledého mladého muže vyčetl.

„Markraběnka?“ hlesl.

Jeho vnuk se zhluboka nadechl, zvedl ramena a zase je spustil.

Náhle ho opustil klid, o který usiloval, a proti své vůli vybuchl: „Byl to můj otec! Vyhnala mě od otcova smrtelného lože!“

Jindřich hluboce nasál vzduch a pronesl s velkou hořkostí: „Nikdo se mě nikdy nezeptal, jestli chci být duchovním. Jestli bych nechtěl raději mávat mečem jako rytíř, vzít si ženu a zplodit děti. Jsem ve velkém pokušení to zkusit, ale podřizuju se… Přesto jsem a zůstanu bastardem, kterého je možné vyhnat.“

Lukas věděl, že se mají klerikové vyhýbat fyzickému doteku, přesto položil zoufalému mladíkovi krátce ruku na rameno.

„Je to těžké i pro ni,“ hájil Juttu, i když ho Jindřichova slova šokovala. Kdyby to ale přiznal, udělal by to svému vnukovi ještě těžší.

„V zármutku říkají lidé často věci, které tak nemyslí. Ty ses vroucně modlil za spásu otcovy duše a budeš to dělat i nadále, to vím. Až bude jeho tělo převáženo do kláštera Marienzell, budeš v biskupově průvodu. To ti nemůže nikdo vzít.“

Díval se mu do obličeje tak dlouho, až Clařin syn vzhlédl.

„Mysli na svou matku. Byla hrozně smutná, když se musela vzdát tvého otce, zahořklá ale ne. Je teď u tebe, v tvém srdci. Jako tvůj otec. Ty je necítíš? Tak, jak cítím já její matku, svou vroucně milovanou Martu?“

Povzbudivě na mladého muže kývl a dlouhými kroky spěchal k paláci. Byl očekáván.

Mezi čtyřma očima

Zpráva o příjezdu legendárního Lukase z Freibergu se na míšeňském Burgbergu očividně roznesla rychlostí blesku.

Na nádvoří markraběcího území se zdržovalo víc lidí, než by se dalo v tom mrazu očekávat. Vytřeštěnýma očima pozorovali hradního komandanta. Pomocník kováře na něho zíral se spadlou spodní čelistí a nestaral se o rozžhavené železo na kovadlině, dvě služebné v zamoučených šatech se opíraly o dveře pekárny a dloubaly se vzájemně do žeber, aby se upozornily na neobvyklého návštěvníka. Dokonce i z oken paláce na něj pohlíželo s nepokrytou zvědavostí několik dam.

Ti aby tu nechyběli! pomyslel si Lukas cynicky, když mu přicházela vstříc trojice dobře známých, posměšně se šklebících mužů, k nimž choval nejhlubší opovržení. To bylo mimochodem oboustranné. Říšští ministeriálové z Mildensteinu vedli kvůli spornému vymáhání desátků krvavé spory s míšeňským biskupstvím. Hlava rodiny, otec těchto tří bratrů, se musel se skřípáním zubů podřídit rozsudku, který vynesl soudce proti němu. Jestliže se jeho synové Arnold, Jindřich a Richard, objevili právě teď v Míšni, nemají určitě za lubem nic dobrého.

Bylo by rozumné je prostě ignorovat a pokračovat v chůzi, uvažoval pár vteřin. Kdy jsem byl ale rozumný? Navíc nemohu připustit, aby mě tady před očima všech provokovali.

„Lukas z Freibergu, starý lišák ‒ jaký to nezvyklý pohled!“ prohodil jízlivě prostřední. Mladší sourozenci po stranách se ušklíbli. „Tvoje vlasy od našeho posledního setkání skoro zbělely.“

„Aspoň mám ještě na hlavě vlasy. Tobě, Arnolde, sklouzne za chvíli kápě z holé lebky, když budeš i nadále zvedat nos tak vysoko,“ prohlásil Lukas. „A jak můžeš být ve svém věku tak tlustý? Chceš mi něco říct? Ne? Uhni tedy z cesty, spěchám.“

Ti tři ale neustoupili ani o krok.

„Přijeli jsme probrat něco s biskupem, on ale zůstává neoblomný. Pak jsme zaslechli, že jsi zase tady. Chtěli jsme pochopitelně vědět, jestli je to pravda a co tě vyhnalo z tvého doupěte,“ pronesl Mildenstein s významným úsměvem.

„Takže den skončí přece jen vesele,“ pokračoval plešatec. „Nemůžeš se dočkat, až vběhneš do záhuby? Čekají tě mrazivé časy.“

Lukas si s výrazem opovržení zastrčil palce za opasek. „Stal ses věštcem, že dokážeš předpovídat počasí?“

„Člověk nemusí být věštec, aby věděl, že jsou tvé dny v Míšeňské marce sečteny, když nás tvůj knížecí mecenáš opustil,“ triumfoval po svém otci pojmenovaný Arnold z Mildensteinu.

Tolik k úmyslu markraběnky udržet Dietrichovo úmrtí v tajnosti, pomyslel si Lukas. Supi se už slétají.

„Nechtěli jsme přijít o to tě naposledy vidět. Jako staří… přátelé...“

Jeho bratři se hýkavě rozesmáli. Mluvčí se s požitkem zeptal: „Kam půjdeš do vyhnanství? Zase do Durynska? Tam pro tebe už taky nebude místo podle toho, co vím.“

Lukas zvýšil hlas, protože jejich debata přilákala zvědavce, kteří si slibovali látku k rozhovorům a změnu v šedivé jednotvárnosti.

„Podle toho, co víš?“ zopakoval hlasitě a posměšně. „Pak si opravdu nemusím dělat starosti. Protože toho, co víš ty, není jak známo ani moc, ani to není důležité.“

Slyšel za sebou, jak několik posluchačů vyprsklo smíchy.

Lukas se rozhodl frašku ukončit. Měl na práci důležitější věci.

„Vím, jak moc si přeješ mít mě úplně z cesty, Arnolde. Brát ale smrt našeho milovaného knížete jako příležitost k radosti… To by mělo být dokonce i pod tvou ubohou důstojnost. Kliď se mi tedy i s těmi svými mizernými bratry z cesty a nech mě projít. Markraběnka čeká.“

Arnold, Jindřich a Richard z Mildensteinu si vyměnili krátké pohledy.

„Okamžik, ve kterém budeš definitivně vyhnán ze země, opravdu nechci oddálit,“ pronesl posměšně holohlavý Arnold a ukročil stranou. Jeho mladší bratr Richard si ale nedokázal odpustit zlomyslnou poznámku.

„Myslíš snad, že ti markraběnka někdy zapomene, že byla tvá nevlastní dcera manželova kur…“

Dál se nedostal, protože Lukas bleskurychle zahákl provokatérovi nohu za lýtko a dohnal ho tím k pádu. Než ale přistál na dlažbě, uchopil ho Lukas za surkot a držel jeho trup těsně nad zemí.

„Jsi moc velký zelenáč na to, abych se s tebou zahazoval, chlapečku. Prokazuj tedy mé rodině náležitý respekt!“ pokáral mladíka a nechal ho tvrdě dopadnout. Pokořený vykřikl bolestí a za smíchu diváků se vydrápal na nohy.

Lukas nevzrušeně kráčel ke vchodu paláce, přestože se na jeho záda upíral tucet párů očí.

Mohlo se opravdu stát, že ho Jutta vykáže z Míšeňské marky, ale s jakým odůvodněním bez rozsudku územního soudu? Kromě toho byla navzdory své averzi k němu natolik chytrá, aby věděla, že v tuto chvíli potřebuje spojence, a ne ještě víc protivníků.

V půli cesty mu přišel vstříc stolník, na svůj úřad dost mladý pán z Buchheimu. Převzal místo nejvyššího dohlížitele na provoz dvora teprve před několika měsíci po zesnulém otci. Měl na sobě parádní oblečení s přemírou ozdob a stříbrného kování. Jeho klobouk dokonce zdobila paví péra. Skvělý výstup, o který usiloval, ale značně utrpěl velkým ječným zrnem pod slzícím pravým okem.

Lukas znal toho muže příliš málo, aby ho dokázal odhadnout. Je jen marnivý? Snaží se pod tím nastrojením skrýt svou nejistotu? Nebo má nápadný zevnějšek odvést pozornost od tajných ambicí? Brzy to zjistí.

„Kde vězíte, komandante?“ pronesl mladý Buchheim afektovaně s přehnanou horlivostí a zakoulením očima. „Co vás napadá nechat Její Jasnost čekat? Pospěšte si! Nechci mít kvůli vám problémy.“

Stolník netrpělivě ukázal ke vchodu do paláce.

Patrně má strach, aby nepřišel o výnosný úřad, pomyslel si Lukas. Jeho otec byl osvědčený muž, on se ale obával, že ho Jutta, která potřebuje v tíživé situaci spolehlivé rádce, nahradí někým zkušenějším.

Buchheim ho pohybem ruky vyzval ke vstupu do haly a spěchal napřed, aby hosta ohlásil.

Vedle markraběnky a za ní stálo několik šlechtičen a rytířů, po stranách čekalo služebnictvo připravené sestavit z dřevěných koz a prken opřených o zdi stoly, aby se mohla servírovat večeře.

Když stolník kráčel s freiberským hradním komandantem halou, upíraly se na příchozího všechny pohledy. Do skupiny kolem markraběnky ale rychle vjel život. Maršál, robustní, v boji zkušený muž, zamířil těžkým krokem k Lukasovi. Když se v polovině vzdálenosti setkali, zastavil návštěvníka zvednutou rukou.

„Odevzdejte mi své zbraně!“ přikázal Jindřich ze Schladebachu Lukasovi stroze s přísně staženým huňatým obočím. Jeho chování a tón nenechávaly nikoho na pochybách, že ho jinak nepustí ani o krok dál.

„Cítím velkou radost a úlevu, že se tak staráte o bezpečí Její Jasnosti,“ ujistil Schladebacha Lukas a bez váhání mu předal svůj meč. Připadalo mu velice znepokojivé, že ho mladí strážní u vchodu do haly nechali vstoupit se zbraněmi, přestože ho neznali a nemohli znát jeho úmysly, i když přicházel v doprovodu stolníka.

Zdálo se, že maršál uhodl jeho myšlenky. „Nic proti vám, komandante. Ti hlupáci u brány budou své nedbalosti hořce litovat!“ zahřměl, mávl na jednoho rytíře a dal mu zbraně do úschovy.

Lukas následoval stolníka a ve vzdálenosti patnácti kroků poklekl před kněžnou, o něco dál, než bylo běžné u důvěrníků a vážených hostů. Nechtěl působit dotěrně, protože jejich dosavadní vztah byl jak známo dost mrazivý.

Jutta na něho kývla a udělala paží vybízivé gesto.

„Přistupte blíž, Lukasi z Freibergu!“

Surkot měla pomačkaný, pásek pod bradou nakřivo a příliš volně, její oči lemovaly tmavé stíny ‒ patrně nejen od zármutku. Lukas, dobrý znalec lidí, v nich četl trýznivé starosti. Pravděpodobně stejné, jaké zaměstnávaly i jeho od chvíle, kdy se dověděl o úmrtí markraběte.

„Všichni ostatní se vzdalte!“ poručila Jutta s důrazem a poslala rytíře, dámy, sloužící a dokonce i stolníka a maršála máváním ruky pryč.

Udiveně a uraženě prošli sálem a zaujali místo u dveří, aby byli připraveni splnit rozkaz, ale tak daleko, aby nemohli slyšet rozhovor markraběnky a Freiberčana.

Jutta vybídla pohybem ruky Lukase, aby přistoupil blíž. Poklekl dva kroky od ní znovu. Tentokrát byl vyzván, aby vstal.

„Upřímnou soustrast ke ztrátě vašeho chotě. Kníže Dietrich byl velký muž a vážený panovník.“

„Děkuji vám. Vím, že nejste žádný lichotník ‒ na rozdíl od mnoha jiných tady,“ řekla vdova po markraběti a stiskla rty.

„Znal jsem vašeho manžela od jeho mládí. Určitě víte, že podstoupil výcvik na panoše u stejného muže jako já, u Christiana z Christiansdorfu. Bůh buď milostiv duším obou.“

Lukas se přinutil neponořit se do vzpomínek. Šlo teď o to, co od něho očekává Jutta a co může udělat pro Dietrichova legitimního dědice.

„Nejsme přátelé,“ řekla čerstvá vdova bez obalu. „Jste ale čestný muž a byl jste důvěrník mého manžela. Vždycky jste stál při něm. A nejen to. Byl jste jedním z mála, kdo se mu odvážili odporovat, když táhl před pěti roky přes dohodnutý mír proti Lipsku, aby si to město podrobil. Varoval jste ho tehdy, že je to velká chyba.“

Bylo to tak, Dietrich na něho ale nedal, nechal strhnout hradby a nasadil Lipským do hnízda tři markraběcí hrady včetně posádky, pomyslel si Lukas nevrle. To se nám teď vrátí. Každý z Juttiných nepřátel najde v Lipsku dostatek spojenců.

„Hněv mého manžela byl oprávněný,“ vybuchla Jutta, jako by četla jeho myšlenky. „Obyvatelé města se obrátili proti svému právoplatnému panovníkovi. Přitom to byl Dietrichův otec, markrabě Ota, kdo povýšil Lipsko na město. A Dietrich udělal hodně, aby dopomohl snaživé kupecké osadě k rozkvětu a občanům k větším právům. Pak se proti němu ta kupecká pakáž ale spikla, chtěla svrhnout jeho vládu a podřídit se přímo císaři.“

Znělo to rozhořčeně, bylo to ale jen slabé echo Dietrichova tehdejšího nesmírného vzteku. „Poloha Lipska na křižovatce dvou důležitých cest obchodování se vzdálenými zeměmi je důležitá nejen pro obchod, ale má také strategický význam. To vím i já jako žena, která se ve vojenských záležitostech nevyzná.“

„Kdo se bude chtít zmocnit Míšeňské a Lužické marky, pokusí se získat na svou stranu vaše nepřátele,“ varoval Lukas. „A těch najde v Lipsku hodně.“

„Ano. Byla chyba porazit Lipsko po uzavření míru lstí,“ prohlásila Jutta k Lukasovu údivu. „A vy jste měl odvahu to varování vyslovit nahlas.“

Vdova po markraběti se k němu naklonila, ztlumila hlas a přiznala: „Potřebuji vaši radu a pomoc. Vždycky jste byl mému choti oddaný, za jeho mládí jste ho s Christianem z Christiansdorfu vychovával. Podpořte jeho vdovu a malého synka, aby se Jindřich dožil plnoletosti a mohl nastoupit jako legitimní dědic. Buďte jeho vychovatelem a ochráncem.“

„Samozřejmě, Jasnosti,“ řekl Lukas okamžitě, pomyslel si však: To se stolníkovi a maršálovi nebude líbit, když budou opomenuti.

„Komu tady věříte?“ zeptal se tiše.

„Nikomu,“ přišla okamžitě Juttina stručná, hořká odpověď. Jako by uhodla myšlenky freiberského rytíře, dodala: „Maršál nepřijme žádné rozkazy od ženy. Stejně jako jeho bratr komoří. Stolník se stará víc o svůj oděv než o úřad, šenk by byl první, kdo by se nechal nepřítelem podplatit, aby podal mému synovi jed. A rytíři… Víte lépe než já, komu můžu po povstání ministeriálů v loňském roce ještě důvěřovat a komu ne.“

„Zdvojnásobte stráže před pokojem malého Jindřicha. Když dovolíte, vyberu pro to několik mužů, jimž bych bez obav svěřil svůj život,“ navrhl Lukas. „Nechte jídlo a nápoje ochutnávat, pokud to už neděláte.“

Jutta přikývla. „Syn spí od včerejška v mé komnatě, i se svou chůvou. A nechávám ochutnávat.“

„I pro vás,“ nabádal Lukas.

Juttě zmizel z obličeje poslední zbytek barvy.

Úmrtím Jutty a jejího syna by šlechtický rod Wettinů vymřel a císař by mohl dvě významná říšská léna nově přidělit. Lákavá kořist. Nepochopila ještě všechny důsledky? Nebo samou starostí o chlapce nemyslela na sebe a svou roli v této nebezpečné hře?

„Kdo momentálně dohlíží na Dietrichova syna?“ zeptal se Lukas, aby vytrhl vdovu ze strnulosti.

Uvedla jména. S úlevou ji ujistil: „To jsou spolehliví muži.“

„Modlím se, aby můj bratr, durynský lantkrabě, brzo dorazil. Do té doby musím… prostě přežít,“ zašeptala Jutta zastřeným hlasem. V očích měla čirý strach. „A až tady bude, musíme se začít zabývat možnými útočníky. Kam se podívám… na východ a západ, na jih a na sever… všude nepřátelé, kteří baží po území mého manžela.“

Lukas sdílel toto ohodnocení, považoval ale za lepší navrhnout koně a jezdce a nenechat se ovládnout neurčitými obavami.

Jutta, která se už trochu vzchopila, ho gestem vyzvala, aby přistoupil ke stolu, na kterém byla rozložena mapa.

„Co k tomu řeknete?“

Nejdřív ukázala prstem na Čechy na jihovýchodě.

„Nemyslím, že český král pošle proti Míšni vojsko, i když už léta trvá roztrpčený spor mezi Wettiny a Přemyslovci,“ prohodil Lukas.

Vztah těch dvou panovnických rodů byl hrozně špatný. Přemysl Otakar byl ženatý s Dietrichovou sestrou Adélou, ale poté, co byl povýšen na krále, dospěl k přesvědčení, že má nárok na něco lepšího než na markraběcí dceru. Po dvacetiletém manželství a čtyřech dětech požádal o rozvod s odůvodněním, že náhle objevil blízké příbuzenství se svou manželkou a oženil se s uherskou královskou dcerou. Adéla deset let soudně bojovala. Obrátila se dokonce i na papeže, aby nebyla zapuzena, protože to by udělalo z jejích dětí bastardy. Adéla byla už ale dávno mrtvá, Otakar zplodil s Konstancií Uherskou několik potomků a momentálně byl velice zaměstnaný spory s církví.

„Nedívejte se tak daleko při hledání nepřátel,“ prohodil Lukas. „Jestli vám smím poradit, nespouštějte z očí purkrabího z Dohny. Je to velice ctižádostivý muž a nezapomněl, že váš choť rozhodl v jeho neprospěch, když se soudil s míšeňským biskupem o výnosné stříbrné doly. Jindřichův hrad Thorun byl z Dietrichova rozhodnutí stržen. A Jindřich z Dohny neodpouští.“

Poklepal na další body na mapě. „Durynsko na západě je váš spojenec. V Magdeburgu ale sídlí váš nejmocnější nepřítel, arcibiskup Albrecht, který s radostí podporoval obyvatele Lipska, když povstali proti knížeti Dietrichovi. A věrně po jeho boku jemu podřízení biskupové z Naumburgu, Merseburgu a Míšně, kteří vedli s vaším chotěm boje o moc. Nemluvě o dlouholetém sporu s biskupem Brunem o jisté stříbrné doly…“

Jutta si chtěla zakrýt rukama obličej, uprostřed pohybu se ale zastavila. Pozorovatelé u vchodu do sálu by viděli gesto zoufalství, slabost ale ukázat nesměla.

„Určitě poskytnete míšeňskému biskupství větší obnos nebo zdroje příjmů, aby sloužilo mše za spasení duše vašeho manžela, že?“

„Samozřejmě.“

„Pak tedy neztrácejte čas a neprodleně to slavnostní formou oznamte biskupovi. To ho prozatím uspokojí.“

Jutta se zhluboka nadechla.

„A co s odpadlými ministeriály a rytíři?“ zeptala se.

„Na nádvoří jsem právě potkal syny Arnolda z Mildensteinu. Starý Mildenstein zemřel, jak jsem slyšel. Obávám se, že po jeho skonu začnou synové s rozepřemi nanovo. Váš urozený bratr jim to musí se vší tvrdostí zarazit,“ prohlásil Lukas. „Ostatní získejte na svou stranu dary. Tituly, výběrem mýtného, právem na užívání lesa nebo jezera, výhodným sňatkem… A uzavřete mír s Lipskem.“

Jutta mírně zavrtěla hlavou a povzdechla si: „Jak to mám udělat?“

„Jako freiberský hradní komandant jsem se nepodílel na podrobení Lipska. Mohl bych vyjednávat. To ale musí rozhodnout lantkrabě Ludvík.“

Lukas se krátce podíval na netrpělivě čekající u vchodu do sálu, kteří si určitě kladli otázku, o čem vdova po markraběti tak dlouho mluví s tím Freiberčanem. Jeho pohled horlivé špitání rázem umlčel.

„Pokud vám smím dát ještě jednu radu, Jasnosti…“

„Proto jsem vás nechala zavolat.“

„Neříkají vám nadarmo Starý lišák,“ poznamenala kněžna se sotva viditelným úsměvem. „Na muže, který se jen zřídka zdržuje na míšeňském dvoře, jste nápadně dobře informovaný.“

S malým kývnutím byl propuštěn.