James Baldwin Giovanniho pokoj

Přeložil Ladislav Nagy

GIOVANNI’S ROOM

Copyright © 1956 by James Baldwin

Copyright renewed 1984 by James Baldwin

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or part in any form.

This edition published by arrangement

with the James Baldwin Estate.

Translation © Ladislav Nagy, 2026

ISBN 978-80-207-2315-4

Pro Luciena

To já jsem ten člověk, já trpěl, já tam byl.

Walt Whitman

Část první

Kapitola první

Stojím u okna velkého venkovského domu na jihu Francie, padá tma a blíží se noc, která mě dovede do nejstrašlivějšího rána mého života. V ruce držím sklenku, u lokte mám láhev. Sleduju svůj odraz v tmavnoucím okně. Ten odraz je vysoký, skoro jako šíp, blond vlasy se lesknou. Má tvář je tváří, jakou jste viděli nesčetněkrát. Moji předci dobyli kontinent, vydali se přes smrtonosné pláně, až dorazili k oceánu, který od Evropy odhlížel do temnější minulosti.

Do rána se možná opiju, v ničem mi to ale nepomůže. Vlakem se do Paříže vydám stejně. Bude to stejný vlak, i lidé bojující o pohodlí, ba důstojnost na strohých dřevěných sedadlech třetí třídy budou stejní, i já budu stejný. Projedeme stejnou měnící se krajinou na sever, za sebou necháme olivovníky, moře a veškerou nádheru bouřlivé jižní oblohy a vjedeme do zamlžené a deštivé Paříže. Někdo mi nabídne kus sendviče, jiný zas dá napít vína, někdo další mě požádá o zápalku. Lidé budou procházet po chodbičkách, dívat se z okna anebo na nás v kupé. Na každé zastávce otevřou dveře kupé rekruti v neforemných hnědých uniformách a barevných čepicích a zeptají se: „Complet?“ Všichni přikývneme na znamení souhlasu jako spiklenci, jeden na druhého se slabě usmějeme a oni budou dál pokračovat na cestě vlakem. Dva tři z nich skončí přede dveřmi našeho kupé, hrubým, přisprostlým hlasem na sebe budou pokřikovat a u toho pokuřovat příšerné erární cigarety. Naproti mně bude sedět dívka, jíž bude vrtat hlavou, proč s ní nezkouším flirtovat, a kterou bude znervózňovat přítomnost rekrutů. Budu stejný, jen budu tišší.

Krajina je dnes klidná, krajina zrcadlící se skrze můj obraz v okně. Dům stojí na okraji malého letoviska – to je zatím prázdné, sezóna ještě nezačala. Nachází se na malém kopci, člověk může shlížet na světla města a slyšet dunění moře. S Hellou, mou dívkou, jsme si domek pronajali před pár měsíci v Paříži, na základě fotografií. Teď už je Hella týden pryč. Touhle dobou pluje po oceánu, míří zpět do Ameriky.

Vidím ji, elegantní, napjatou a oslnivou, obklopenou světlem, jež vyplňuje salónek oceánského parníku, pije rychleji, než by měla, směje se a pozoruje muže. Takhle jsem ji poznal, v jednom baru v Saint-German-des-Prés, pila a pozorovala, proto mě zaujala. Říkal jsem si, že s ní bude zábava. Tak to začalo a nic víc to pro mě neznamenalo; teď si ale nejsem jist, navzdory všemu, jestli to pro mě někdy znamenalo víc. A nemyslím, že to někdy znamenalo víc pro ni – alespoň do toho okamžiku, než se vypravila do Španělska, a jak se tam ocitla úplně sama, možná si začala říkat, zda skutečně touží po životě vyplněném popíjením a pozorováním mužů. Jenže to už bylo pozdě. Já už měl Giovanniho. Požádal jsem ji o ruku před tou cestou do Španělska; zasmála se tomu, já se taky zasmál, ale tím to pro mě nějak nabylo na vážnosti, tak jsem svou žádost opakoval; odpověděla, že bude muset odjet a promyslet si to. V tu poslední noc, kterou zde byla, vůbec naposledy, kdy jsem ji viděl, jsem jí řekl, že jsem ji kdysi miloval, a sám sebe přesvědčil tomu věřit. Ale teď si kladu otázku, jestli tomu tak skutečně bylo. Nepochybně jsem měl na mysli naše společné noci v posteli, onu zvláštní nevinnost a důvěru, která se už nevrátí, zcela bez vztahu k minulosti, přítomnosti nebo čemukoli, co přijde, a konečně i zcela bez vztahu k mému životu, protože jsem nemusel nic víc než za ně přijmout tu nejmechaničtější odpovědnost. A tyto noci se odehrávaly pod cizí oblohou, nikdo se nedíval, nehrozil žádný trest – a právě tato poslední skutečnost vedla k našemu zániku, protože nic není nesnesitelnější než konečně nabytá svoboda. I proto jsem ji asi požádal, ať si mě vezme: abych měl něco, k čemu budu ukotven. Možná proto se ve Španělsku rozhodla, že si mě vzít chce. Jenže lidé si bohužel nemůžou vybírat svá kotviště, milence ani přátele o nic víc, než si mohou vybírat své rodiče. Ty dává život a taky je bere – a je těžké říct životu „ano“.

Když jsem Helle pověděl, že jsem ji miloval, myslel jsem na ty dny před tím, než se mi přihodilo cokoli strašného, neodvolatelného, kdy románek nebyl nic víc než románek. Teď, od tohoto večera, od nadcházejícího rána, ať už se ocitnu v sebevíc postelích mezi tímto okamžikem a mou postelí poslední, nikdy už nebudu s to zažít další z těch chlapeckých, radostných románů – které jsou, když se nad tím člověk zamyslí, takovou vyšší, anebo alespoň okázalejší samohanou. Lidé jsou příliš různí, aby byli bráni takto lehkovážně. A já jsem příliš rozmanitý na to, aby mi někdo důvěřoval. Kdyby tomu tak nebylo, neseděl bych tu v tomto domě dnes večer sám. A Hella by neplula po oceánu. A Giovanni by se nechystal na smrt pod gilotinou, někdy mezi tímto večerem a zítřejším ránem.

Kaji se dnes – jestli to k něčemu bude – za jednu konkrétní lež z mnoha lží, které jsem řekl, žil a kterým jsem věřil. Je to lež, kterou jsem řekl Giovannimu, ale nikdy se mi nepodařilo ho přesvědčit jí uvěřit, totiž že jsem nikdy předtím nespal s klukem. Spal. A rozhodl jsem se, že už nikdy nebudu. Je cosi fantastického na podívané, již si nyní promítám před očima, že jsem utíkal tak daleko a tak odhodlaně, dokonce přes oceán, a nakonec jsem s překvapením stanul před buldokem na svém vlastním dvorku – přičemž ten dvorek se mezitím zmenšil a buldok vyrostl.

Na toho chlapce – Joey se jmenoval – jsem si nevzpomněl léta; ale dneska ho vidím zcela jasně. Bylo to před několika roky. Mně ještě nebylo dvacet a jemu zhruba stejně, plus minus rok. Byl to velmi milý hoch, inteligentní, tmavý, neustále rozesmátý. Na chvilku jsem ho považoval za svého nejlepšího přítele. Později jsem však pomyšlení, že taková osoba by mohla být mým nejlepším přítelem, vnímal jako důkaz nějakého strašlivého poskvrnění uvnitř sebe samého. Tak jsem na něj zapomněl. Ale dnes večer ho vidím jasně.

Stalo se to v létě, o prázdninách. Jeho rodiče někam odjeli na víkend a já ten víkend strávil u nich doma, nedaleko Coney Islandu v Brooklynu. My jsme tehdy taky bydleli v Brooklynu, ale v lepší čtvrti než Joey. Vzpomínám, že jsme polehávali na pláži, občas si šli zaplavat, ale hlavně pokukovali, jak kolem nás procházejí téměř nahé holky, pohvizdovali na ně a pochichtávali se. Jsem přesvědčen, že pokud by nějaká z těch dívek, na které jsme hvízdli, dala najevo byť sebemenší reakci, oceán by nebyl dostatečně hluboký, aby utopil naši hanbu a děs. Se západem slunce jsme se vydali po dřevěném chodníku zpět k jeho domu, pod kalhotami mokré plavky.

Myslím, že to začalo tehdy v té sprše. Vím, že jsem cítil něco – jak jsme blbli v té místnůstce plné páry a švihali se ručníky –, co jsem nikdy předtím necítil a co záhadně, přesto bezcílně zahrnovalo i jeho. Vzpomínám si, jak moc se mi nechtělo se oblékat: přičítal jsem to horku ve sprše. Ale nakonec jsme se tak nějak oblékli, dali si něco studeného z ledničky a vypili spoustu piv. Určitě jsme šli do kina. Nedokážu si totiž vybavit jiný důvod, proč jít ven, ale vzpomínám si, jak jsme procházeli setmělými, rozpálenými brooklynskými ulicemi, žár sálal z chodníků a odrážel se od zdí domů s takovou silou, že by člověka zabil, a všichni dospělí světa, neupravení a hluční, komentovali dění, všechny děti světa se hemžily na chodnících nebo šplhaly po požárních schodištích a já měl ruku kolem Joeyho ramen. Asi jsem pociťoval hrdost, protože hlavou mi sahal těsně pod ucho. A tak jsme si to štrádovali ulicí a Joey solil jeden sprostý vtip za druhým a společně jsme se jim chechtali. Zvláštní, takhle si na to vzpomenout, poprvé za dlouhou dobu – jak dobře mi toho večera bylo, jak moc rád jsem s Joeym byl.

Když jsme se těmi ulicemi vraceli, všude panovalo ticho; i my mlčeli. Potichu jsme byli i v bytě, ospale se svlékli a šli si lehnout. Usnul jsem – myslím, že docela nadlouho. Ale pak jsem se probudil do rozsvíceného světla a viděl, jak Joey upřeně, doslova urputně zkoumá polštář.

„Co se děje?“

„Asi mě kousla štěnice.“

„Ty čuně. Ty tu máš štěnice?“

„No, teď mě kousla.“

„Kousla tě štěnice někdy předtím?“

„Ne.“

„Tak jdi zas spát. Jen se ti to zdálo.“

Pohlédl na mě s otevřenými ústy a velkýma tmavýma očima. Jako kdyby zrovna zjistil, že jsem odborník na štěnice. Zasmál jsem se a uchopil ho za hlavu jako bůhví kolikrát předtím, když jsem si s ním hrál nebo když mě naštval. Ale tentokrát, jakmile jsem se ho dotkl, se v něm i ve mně něco stalo, takže ten dotyk působil najednou úplně jinak, než jak jsme ho oba znali. A nebránil se, jak to obvykle dělal, ale zůstal mi ležet na hrudi, kam jsem si ho přitáhl. Já si uvědomil, že srdce se mi šíleně rozbušilo, že Joey se na mém těle úplně chvěje a že světlo v místnosti svítí velmi jasně a žhavě. Pohnul jsem se a chystal se pronést nějaký vtípek, když Joey něco zamumlal a já sklonil hlavu, abych ho slyšel. Vtom ale Joey zvedl hlavu, já svou sklopil a políbili jsme se, jakoby náhodou. Tehdy, vůbec poprvé ve svém životě, jsem si skutečně uvědomoval tělo cizího člověka, pach cizího člověka. Objímali jsme se. Měl jsem pocit, jako bych v ruce svíral nějakého vzácného, vyčerpaného, k záhubě odsouzeného ptáčka, kterého jsem nějakým zázrakem našel. Měl jsem velký strach; i on měl jistě velký strach, zavřeli jsme oči. Když si na to dnes večer tak jasně a bolestně vzpomínám, uvědomuju si, že jsem to ani na okamžik skutečně nezapomněl. Cítím v sobě teď slabé, děsivé vzrušení z toho, co mě tak vzrušilo tenkrát, silný žíznivý žár a chvění, a taky něhu tak bolestnou, až jsem měl obavu, že mi pukne srdce. Ale z téhle neobyčejné, nesnesitelné bolesti se zrodila radost: té noci jsme jeden druhému dali radost. Zdálo se mi tehdy, že celý život mi nevystačí na to, abych se s Joeym miloval.

Jenže ten celý život byl hodně krátký, ohraničený jednou nocí – ráno to skončilo. Probudil jsem se, když Joey stále ještě spal, schoulený na boku jako novorozeně a otočený ke mně. I jako novorozeně vypadal, ústa napůl otevřená, tváře zarudlé, vlnité vlasy zbarvující polštář do tmavé a napůl zakrývající vlhké kulaté čelo a dlouhé řasy jemně se lesknoucí v letním slunci. Oba jsme byli nazí a prostěradlo, které jsme měli namísto peřiny, se nám zapletlo kolem nohou. Joey měl tmavé tělo, pokryté potem, nejkrásnější stvoření, jaké jsem do té doby spatřil. Chtěl jsem se ho dotknout a vzbudit ho, ale něco mě zastavilo. Najednou se mě zmocnil strach. Možná to bylo tím, že tam tak bezbranně ležel, s tak naprostou důvěrou; možná to ale taky bylo tím, že byl o tolik drobnější; mé vlastní tělo mi najednou připadalo hrubé, drtivé, a touha, jež se ve mně vzdouvala, monstrózní. Ale především jsem se najednou bál. Naplno mi to došlo: Ale Joey je přece kluk. Náhle jsem viděl sílu v jeho stehnech, pažích, volně zaťatých pěstích. Síla, příslib a záhada toho těla mi najednou nahnala strach. To tělo mi teď připadalo jako černý vchod do nějaké jeskyně, v níž budu vystaven mučení, dokud nezešílím, v níž pozbydu svého mužství. Jenže právě tak jsem chtěl toto tajemství poznat, cítit tu sílu a nechat ten příslib skrze sebe sama dojít naplnění. Na zádech mi vyrazil studený pot. Cítil jsem se zahanbeně. Postel samotná, ve svém sladkém nepořádku, svědčila o ohavnosti. Říkal jsem si, co asi bude říkat Joeyova matka, až to prostěradlo uvidí. A pak jsem pomyslel na svého otce, který na světě neměl nikoho kromě mě, neboť matka zemřela, když jsem byl ještě malý. V mysli se mi rozevřela kaverna, černá, plná klevet, náznaků, zpola zaslechnutých, zpola zapomenutých, zpola pochopených příběhů plných sprostých slov. Měl jsem za to, že v té díře vidím svou budoucnost. Bál jsem se. Mohl jsem se rozplakat, rozplakat hanbou a hrůzou, rozplakat proto, že nechápu, jak se tohle mohlo stát mně, jak se tohle mohlo stát ve mně. A učinil jsem rozhodnutí. Vstal jsem, osprchoval se, oblékl a stihl připravit snídani, když se Joey zrovna probudil.

O svém rozhodnutí jsem mu neřekl; mé odhodlání by to zviklalo. Se snídaní jsem na něj nečekal, jen jsem vypil trochu kávy a s omluvou odešel. Věděl jsem, že Joey mi omluvu nezbaštil; jen nevěděl, jak něco namítnout nebo naléhat; netušil, že by stačilo, aby udělal právě tohle. A tak já, který jsem ho toho léta vídal do tohoto okamžiku prakticky každý den, jsem za ním přestal chodit. A on nepřišel za mnou. Rád bych ho byl přijal, kdyby přišel, jenže způsob, jakým jsem to mezi námi ukončil, zvedl přehradu, kterou jsme ani on, ani já nedokázali překonat. Když jsem ho ke konci léta konečně potkal, více či méně náhodou, vymyslel jsem si úplně vylhanou historku, že chodím s nějakou holkou, a když začala škola, dal jsem se do holportu s partičkou starších drsňáků a k Joeymu jsem se už choval jen hodně hnusně. Čím smutnější z toho byl, tím hnusněji jsem se k němu choval. Nakonec se odstěhoval, ze čtvrti i ze školy, a nikdy jsem ho už neviděl.

Snad právě toho léta jsem pocítil, jak jsem osamělý, a dal se, téhož léta, na útěk, který mě přivedl k tomuto setmělému oknu.

A přesto – když člověk začne pátrat po klíčovém, rozhodujícím okamžiku, tom, který změnil všechny další, zjistí, že se s bolestí prodírá bludištěm falešných signálů a rychle se zamykajících dveří. Můj útěk možná skutečně začal onoho léta – což mi ale neříká, kde najít zárodek toho dilematu, které se právě toho léta rozuzlilo tak, že se vyřešilo útěkem. Samozřejmě je někde přede mnou, uzamčené v odraze, který pozoruju v okně, zatímco zvenčí přichází noc. Je uvězněné v pokoji se mnou, vždy bylo a vždy bude, a přesto je mi cizejší než ty cizí kopce venku.

Jak říkám, bydleli jsme tehdy v Brooklynu; taky jsme předtím bydleli v San Franciscu, kde jsem se narodil a kde leží pohřbená moje matka, na chvilku v Seattlu a pak v New Yorku – pro mě je New York Manhattan. Později jsme se z Brooklynu přestěhovali zpátky do New Yorku, a když jsem dorazil do Francie, otec se svou novou ženou už bydleli v Connecticutu. V té době jsem samozřejmě už dlouho žil sám, v bytě východně od Central Parku.

My v době mého dětství, to byl otec, jeho neprovdaná sestra a já. Matku odnesli na hřbitov, když mi bylo pět. Sotva si na ni pamatuju, přesto vstupovala do mých zlých snů, oči prolezlé červy, vlasy suché jak železo a křehké jak větvička, snažící se mě přitisknout ke svému tělu; její tělo rozkládající se hnilobou, tak odporně měkké, že když jsem mu chtěl s křikem uniknout, rozevřelo se tak doširoka, že by mě pohltilo zaživa. Když do pokoje přiběhl otec nebo teta, aby zjistili, co mě tak vyděsilo, neodvážil jsem se jim ten sen popsat, protože mi to přišlo jako projev nevěry vůči vlastní matce. A tak jsem jim řekl, že se mi prostě zdálo o hřbitově. Připisovali to znepokojujícímu vlivu matčiny smrti na mou představivost a možná si i mysleli, že je mi po ní smutno. Možná měli pravdu, ale pokud ano, tak je mi po ní smutno dodnes.

Otec s tetou spolu vycházeli hodně špatně, a aniž bych se někdy dozvěděl, jak nebo proč jsem to tak cítil, měl jsem pocit, že jejich setrvalé boje mají co do činění s mou mrtvou matkou. Vzpomínám si, že když jsem byl ještě hodně malý, tak v domě v San Franciscu jako by našemu velkému obýváku vévodila matčina fotografie, která stála coby jediná na krbové římse. Jako kdyby tato fotografie dokazovala, že její duch vládne náladě v domě a všechny nás řídí. Vzpomínám si na stíny hromadící se ve vzdálených koutech té místnosti, kde jsem se nikdy necítil doma, na otce zalitého zlatým světlem, jež na něj dopadalo z vysoké lampy stojící vedle klubovky. Četl si noviny, skrýval se za nimi přede mnou, takže často ve snaze upoutat jeho pozornost jsem ho naštval tak, až náš duel skončil tím, že mě v slzách vynesl z pokoje. Anebo si vzpomínám, jak seděl v předklonu, lokty na kolenou, a zrak upíral do velkého okna, jež zadržovalo inkoustovou noc. Říkával jsem si, o čem to asi přemýšlí. V oku mé paměti na sobě vždy má šedou vestu, povolenou kravatu a špinavě blond vlasy mu spadají do čtvercového, zarudlého obličeje. Byl z lidí, co se snadno rozesmějí, ale pomalu rozlítí; takže když u nich zlost konečně propukne, působí to o to víc, asi jako oheň, co vyskočil z nějaké netušené štěrbiny a pak strávil celý dům.

A jeho sestra Ellen, o něco málo starší, s o něco tmavšími vlasy, vždy přehnaně ustrojená, přehnaně nalíčená, s tváří a postavou, které se začínají zatvrzovat, přehnaně všude ověšená šperky zvonícími a břinkajícími ve světle, sedí na pohovce a čte si; četla hodně, znala všechny knihy a taky hodně chodila do kina. Anebo plete. Zdálo se mi, že s sebou neustále nosí velkou tašku plnou nebezpečně vyhlížejících pletacích jehel nebo knihu, anebo obojí. A nevím, co pletla, i když si říkám, že musela, alespoň občas, plést něco pro mého otce nebo pro mě. Ale nepamatuju si to, stejně jako si nepamatuju, co četla za knihy. Možná to byla stále stejná kniha a možná pletla stále stejný šátek, svetr nebo bůhvíco, všechny ty roky, co jsem ji znal. Občas s otcem hrála karty – ale to bylo jen zřídka; někdy si spolu povídali přátelsky, škádlivě, jenže to bylo nebezpečné. Tohle popichování totiž téměř vždycky skončilo hádkou. Občas měli společnost a já měl často dovoleno dívat se, jak popíjejí koktejly. To otec býval v nejlepší formě, se sklenkou v ruce procházel plnou místností, doléval lidem, hodně se smál, ke všem mužům se choval, jako by to byli jeho bratři, a se ženami flirtoval. Ale ne, neflirtoval s nimi, natřásal se před nimi jako kohout. Ellen ho vždy pozorovala, jako by se obávala, že provede něco strašného, sledovala jeho a sledovala ženy, a ano, i ona flirtovala s muži podivným, nervy drásajícím způsobem. Na tyhle akce chodila oblečená, aby udělala dojem, jak se říká, rty měla rudější než krev, a na sobě něco, co mělo buď špatnou barvu, anebo bylo příliš upnuté či se nehodilo k jejímu věku, koktejlová sklenka v její ruce působila výhrůžně, jako by se v dalším okamžiku měla proměnit ve střepy, ba dokonce střepiny, a její hlas přitom zněl jako břitva přejíždějící po skle. Když jsem byl malý a pozoroval jsem ji ve společnosti, naháněla mi strach.

Ale ať se v tom pokoji dělo cokoli, matka to sledovala. Shlížela z fotografie v rámečku, pobledlá, blonďatá žena, drobné konstituce, s tmavýma očima, rovným obočím a nervózními, jemnými ústy. Jenže to, jak měla oči posazené do obličeje a z něj upíraly pohled přímo ven, cosi lehce sardonického a vědoucího v posazení úst naznačovalo, že kdesi pod touto napjatou křehkostí se skrývá síla tak proměnlivá jako nezlomná, a stejně jako otcův hněv nebezpečná, protože zcela nečekaná. Otec o ní mluvil jen zřídka, a když už tak činil, nějakým záhadným způsobem si zakrýval tvář; vždy o ní mluvil pouze jako o mé matce a vlastně o ní hovořil tak, jak by mohl mluvit o své vlastní. Ellen o mé matce mluvila často, zdůrazňovala, jak pozoruhodná žena to byla, ale já z toho neměl nikdy dobrý pocit. Zdálo se mi, že nejsem hoden být synem takové matky.

O léta později, když se ze mě stal muž, jsem se pokoušel otce přimět, aby o matce začal mluvit. Ale Ellen byla po smrti a on se chystal znovu oženit. Tehdy o matce mluvil stejně, jak o ní mluvila Ellen, a vlastně mohl klidně mluvit o Ellen.

Jednoho večera, když mi bylo třináct, se pohádali. Hádali se často, samozřejmě; ale možná si tuhle hádku pamatuju tak jasně, protože se podle všeho týkala mě.

Spal jsem v pokoji nahoře. Bylo docela pozdě. Najednou mě probudil zvuk otcových kročejů na cestičce pod oknem. Podle zvuku a rytmu jsem poznal, že je lehce opilý, a v ten okamžik do mě proniklo jisté zklamání, smutek, jaký jsem dosud nepoznal. Opilého jsem ho viděl hodněkrát, ale nikdy jsem se necítil takhle – naopak, otec v opilosti často působil okouzlujícím dojmem –, ale té noci jsem najednou pocítil, že v tom, v něm je něco, co zasluhuje opovržení.

Slyšel jsem ho vejít. Pak jsem najednou zaslechl Ellenin hlas.

„Ty ještě nespíš?“ zeptal se otec. Snažil se působit mile a pokoušel se vyhnout výstupu, jenže jeho hlas zcela postrádal srdečnost, bylo v něm jen napětí a vztek.

„Říkala jsem si,“ odpověděla Ellen chladně, „že by ti někdo měl povědět, co provádíš svému synovi.“

„Co dělám svému synovi?“ chystal se dodat něco dalšího, něco hnusného, ale ovládl se a s rezignovaným opileckým zoufalým klidem jen opáčil: „O čem to mluvíš, Ellen?“

„Ty si skutečně myslíš,“ pokračovala – jsem si jistý, že stála uprostřed pokoje, ruce založené na hrudi, vzpřímená a nehybná –, „že až vyroste, měl by se z něj stát někdo jako ty?“ A, jelikož otec nic neříkal, tak pokračovala: „A on roste, abys věděl.“ Načež škodolibě dodala: „Což o tobě říct nemůžu.“

„Jdi spát, Ellen,“ odpověděl otec – jeho hlas zněl velmi unaveně.

Měl jsem pocit, že když mluví o mně, měl bych sejít dolů a Ellen říct, že ať je mezi mnou a otcem cokoli, dokážeme to vyřešit bez její pomoci. A možná – což se zdá zvláštní – jsem měl pocit, že její řeči jsou neuctivé ke mně. Protože já jí rozhodně o svém otci neřekl ani slovo.

Slyšel jsem jeho těžké, nerovnoměrné kroky, jak přecházel přes pokoj ke schodišti.

„Nemysli si,“ nenechala ho jen tak Ellen, „že nevím, kde jsi byl.“

„Byl jsem v baru,“ odpověděl otec, „a teď bych se chtěl jít trochu vyspat. Vadí ti to?“

„Byl jsi s tou holkou, Beatrice,“ nenechala se odbýt Ellen. „To za ní chodíš furt, u ní taky mizí všechny tvoje peníze, tvoje mužství i sebeúcta.“

Podařilo se jí ho naštvat. Začal koktat. „Jestli si myslíš – jestli si myslíš –, že tady takhle budu stát – stát – tady stát a hádat se s tebou o svým soukromým životě – svým soukromým životě! –, jestli si myslíš, že se s tebou o něm budu hádat, tak jsi úplně mimo.“

„Samozřejmě je mi jedno,“ opáčila Ellen, „co děláš se sebou. O tebe se nestarám. Jenže jsi jediný člověk, co má nad Davidem nějakou autoritu. Já totiž ne. A matku nemá. A mě poslouchá jen tehdy, když má pocit, že ti to udělá radost. Myslíš si fakt, že je dobrý nápad, aby tě David věčně viděl klopýtat domů nalitýho? A nenamlouvej si,“ dodala po chvilce hlasem plným zápalu, „že neví, odkud se to vracíš, že neví o těch tvých ženských!“

Mýlila se. Já o nich asi skutečně nevěděl – anebo jsem o nich nikdy nepřemýšlel. Ale od toho večera jsem na ně myslel pořád. Sotva jsem dokázal pohlédnout na ženu, aniž by mi hlavou projela myšlenka, zda s ní otec – abych použil Ellenina slova – „něco měl“.

„Pokládám za téměř nemožné,“ utrousil otec, „aby David měl čistší mysl než ty.“

To ticho tehdy, kdy otec stoupal do schodů, bylo zdaleka nejhorší ticho, které jsem kdy v životě zakusil. Přemýšlel jsem o tom, co si myslí – každý z nich.

V duchu jsem si kladl otázku, jak teď asi vypadají. A taky jsem přemýšlel nad tím, co uvidím, až se s nimi potkám ráno.

„A poslouchej,“ ozval se najednou otec z půlky schodiště hlasem, který mě vyděsil, „já jen chci, aby z Davida vyrostl chlap. A když říkám chlap, Ellen, tak nemyslím učitele v nedělní škole.“

„Chlap,“ nedala se Ellen, „není totéž co hřebec. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděl po chvilce.

A pak jsem slyšel, jak klopýtá kolem dveří mého pokoje.

Od toho okamžiku jsem se záhadnou, vypočítavou a děsivou intenzitou hodně mladých lidí pohrdal otcem a nenáviděl Ellen. Těžko říct proč. Nevím proč. Ale umožnilo to naplnit všechna Ellenina proroctví o mně. Prohlásila, že přijde čas, kdy mě nedokáže zvládnout nic a nikdo, dokonce ani otec. A ten čas zcela jistě přišel.

To už bylo po Joeym. Příhoda s ním mnou hluboce otřásla a měla ten dopad, že jsem se stal tajnůstkářským a krutým. O tom, co se mi přihodilo, jsem nemohl s nikým mluvit, dokonce jsem to ani nemohl přiznat sám sobě; a i když jsem o tom nepřemýšlel, stále to leželo kdesi na dně mé mysli, stejně nehybné a odporné jako rozkládající se mrtvola. A měnilo se to, houstlo, otravovalo atmosféru mé mysli. Záhy jsem já začal klopýtat domů pozdě v noci, já narážel na Ellen, která na mě čekala, já, který jsem se noc co noc s Ellen hádal.

Otec k tomu zaujímal takový postoj, že jde o nevyhnutelnou fázi mého dospívání, a tvářil se, že mu to ani moc nevadí. Ale kdesi pod šprýmovným zdáním chlapské sounáležitosti se ztrácel, bál. Možná čekal, že mé dospívání nás sblíží – jenže teď, když se o mně snažil něco zjistit, tak já před ním ze všech sil utíkal. Nechtěl jsem, aby mě poznal. Nechtěl jsem, aby mě nikdo poznal. Na druhou stranu jsem si s otcem procházel tím, čím si mladí lidé nevyhnutelně procházejí se svými rodiči: začínal jsem ho soudit. A ona tvrdost tohoto soudu, který mi zlomil srdce, ukázala, že ač jsem to nedokázal tehdy říct, jak moc jsem ho miloval a jak potom tato láska umírala a má nevinnost s ní.

Otec byl zaražený a vylekaný. Nedokázal uvěřit, že by mezi námi mohlo být něco vážně špatně. A to nejen proto, že by tehdy nevěděl, co s tím dělat; hlavně proto, že by se pak musel postavit tváří v tvář uznání, že někde něco hodně důležitého nedodělal. A jelikož ani jeden z nás neměl sebemenší představu, co by tímto tak důležitým opomenutím mohlo být, a jelikož jsme museli udržovat tiché spojenectví proti Ellen, uchylovali jsme se ke vzájemné srdečnosti. Nebyli jsme jako táta a syn, říkával otec někdy hrdě, ale spíš jako parťáci. Myslím, že tomu někdy skutečně věřil. Já nikdy. Nechtěl jsem být jeho parťák; chtěl jsem být jeho syn. To, co probíhalo mezi námi jako chlapská upřímnost, mě vyčerpávalo a děsilo. Otcové by se před syny měli vyvarovat úplné nahoty. Nechtěl jsem vědět – rozhodně jsem to nechtěl slyšet z jeho úst –, že jeho tělo je stejně zatvrzelé jako moje. Toto vědění ve mně neposilovalo pocit, že jsem jeho syn – nebo parťák –, jen jsem se čím dál víc cítil jako vetřelec, navíc vyděšený. On si myslel, že jsme si podobní. Já si něco takového myslet nechtěl. Nechtěl jsem si myslet, že můj život bude jako jeho, anebo že mi tak ochabne mysl, že bude zcela prostá tvrdých míst a náhlých propadlišť. On toužil po tom, aby mezi námi nebyla žádná distance; chtěl, abych na něj pohlížel jako na muže stejného jako já. Ale já chtěl onu milosrdnou vzdálenost mezi otcem a synem, která by mi umožnila ho milovat.

„Jak ti je?“ zašeptal nakonec.

„OK.“