RODINNÉ VÝLETY A JINÉ ZLÉ VĚCI

Copyright © Dominik Landsman, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-6039-5

Úvod

Abych se přiznal, nejsem zrovna typ na cestování. Nejsem lovec zážitků, který prahne po dobrodružství, ani fanoušek poznávání něčeho nového. No řekněte, co je špatného na tom starém? Staré je dobré. Staré je jistota. Staré je bezpečí a přístav. Opravdu nemám zapotřebí se někde courat po venku v přírodě, po památkách anebo nedej bože v zahraničí.

Zahraničí je zlo. Žijí tam zahraniční lidé a mluví zahraničním jazykem. Kromě Chorvatska tedy. Tam se přes léto všude mluví česky.

Doma je mi prostě dobře. Jsem domácí typ. Kdybych byl pes, tak bych nebyl pes, ale líná kočka, co leží na gauči. Výstavně líná kočka, co ji musíte nosit na záchod, protože do tý bedýnky s kočkolitem, která je asi pět metrů daleko, odmítá dojít.

Ostatně já ani nemusím jako příklad uvádět výstavně línou kočku. Já jsem výstavně líný člověk. Akorát na záchod si musím chodit po svých, protože Nataša mě neunese, a navíc by mi asi bylo žinantní ji několikrát denně žádat, aby mě tam odnesla. Tenhle smutný typ manželské povinnosti si šetřím na to, až mi bude osmdesát, budu senilní a imobilní. To si pak holka zakmitá, až mě bude nosit na záchod.

Bude muset, protože nečekám, že mě tam bude nosit Čeněk. Ten mimochodem bude pořád bydlet s námi. Už s tím s Natašou tak nějak počítáme, že ho z domu nikdy nedostaneme. Naopak budeme mít štěstí, jestli nás nechá u nás doma bydlet a nepošle nás do starobince. Nikoliv do domova pro seniory, ale do starobince. Takového toho starobince, co o něm natáčí reportáže a odkud se seniorům ztrácí věci, peníze a dokonce i samotní senioři.

Prostě ten typ starobince, kde se po chodbách prohánějí šakali a personál si o seniory típá cigarety a při tom se jim dívá do očí a ďábelsky se směje.

Jenže ještě než má životní pouť skončí na chodbě starobince v čelistech běsnícího šakala za hurónského smíchu ošetřovatelky, které nestačí cigarety, jak o mě bude típat doutníky, čeká mě ještě spousta výletů. Možná že ve finále je ten šakal a típání doutníků přijatelnější varianta.

Vzal jsem si totiž ženu, která je do cestování celá hrrr. Ještě než jsme se poznali, pořád někde cestovala a podle svých slov procestovala půlku světa a obecně vedla velmi aktivní život. Na rozdíl od vesměs pasivního života, který jsem vedl já a který jsem doufal, že povedu i nadále.

Ze začátku našeho vztahu jsem nepostřehl, že by Nataša vykazovala nějaké cestovatelské ambice. Jasně, pořád mi vyprávěla příběhy z cest do zahraničí, ale já to bral jako zdvořilostní nutnou konverzaci, než započne sex. Ona mi vyprávěla příběhy z cestování a já jí vyprávěl příběhy, které jsem zažil doma na gauči, a potom už šly kalhoty dolů a gauč začal psát zcela nový krásný (třebas krátký) příběh.

V těch prvních týdnech a měsících vztahu si mě ale Nataša očividně oťukávala a pomalu mě začala lákat ven. Nešla na to pochopitelně zhurta, nechtěla přetáhnout strunu. Takže jsme ze začátku chodili kolem baráku. Po dvou týdnech jsme prošli vedlejší ulici a přes procházky v protější čtvrti jsme se dostali na konci prvního měsíce až na kraj města.

Začátek druhého měsíce vztahu jsme odstartovali výletem do vedlejšího města a postupně jsme tak zvětšovali vzdálenost od mého bytu a dobu, po kterou jsem byl mimo jeho zdi. Až příliš pozdě jsem si uvědomil, že to celé je past a že mě Nataša přetváří k obrazu svému a připravuje mě na život plný cestování, kterému se nevyhnu.

Každý vztah je o tom, že se snažíte toho druhého změnit. Nikdo nevyfasuje naprosto dokonalý protějšek. I ta nejdokonalejší osoba má nějakou vlastnost, se kterou nesouhlasíte a kterou byste u ní nejraději vyměnili za něco jiného.

Pokud je těch vlastností na výměnu víc, určitě stojí za zvážení místo vlastností vyměnit celého člověka za někoho, kdo těch debilních vlastností má méně, ale to nebyl můj případ. Všechny ostatní vlastnosti mi u Nataši vyhovovaly, tak jsem si ji nechal a pokusil se místo toho tu její touhu po cestování utlumit.

V dané fázi vztahu to bylo o tom, kdo má silnější vůli. Každý se snažil toho druhého změnit. Ona se ve mně snažila vzbudit vášeň pro cestování. Já se ji zase snažil co nejvíc zlenivět, aby chtěla být pořád jenom doma.

Vyzkoušel jsem všechno možné, ale pořád se mi nedaří krotit její touhy po různých výletech. Už jsem byl opravdu u konce s nápady. Takže když mi nakonec oznámila, že za dva měsíce pojedeme do Tater chodit po horách, rozhodl jsem se, že není čas na hrdinství. A zbouchnul jsem ji. Vůbec nejsem zvědavej na to trajdat někde po horách. Jasně, byla to krajní možnost, ale já jsem neviděl jiné řešení. Byl jsem jako zvíře zahnané do kouta. Za jiných okolností plaché a neškodné zvířátko, které ale v krajní situaci zaútočí jinými stavy. Někdo si pořídí dítě z lásky a z touhy po rodině, já jsem si pořídil dítě, abych nemusel do Tater.

Bohužel mi tato strategie nevyšla a do Tater jsme stejně jeli. Těhotenství místo toho ještě prohloubilo její vášeň pro cestování a objevování nových míst. Ona totiž už necestovala jenom za jednoho. Od teď cestovala za dva. Tedy dvakrát víc.

Jasně, ve třetím trimestru už nebyla tak hbitá a mrštná jako dřív, takže výlety nebyly už tak fyzicky náročné, ale na četnosti jim to neubralo. Spíš jim to ubralo na zajímavosti. Místo toho, abychom chodili někde po horách v hezké přírodě nebo po lesních stezkách, jezdili jsme v této části těhotenství na různá místa sedět na lavičkách. Takže jsem seděl na lavičce v Jihlavě, v Plzni nebo například v Rohovládově Bělé. Co se týče laviček, mám z tohoto období dost nasezeno a bez falešné skromnosti říkám, že stran laviček jsem něco jako znalec.

Moc se toho nezměnilo, ani když se narodil Čeněk. Po výletech jsme jezdili pořád. Jediný rozdíl byl v tom, že tentokrát jsem po horách, památkách a lesních stezkách tahal ke všemu ještě kočárek. To jsem si pomohl.

Na první pohled to ale dost možná vypadá, že co se týče vzájemné snahy toho druhého změnit, je z toho nakonec hezká plichta. Ani po těch letech snahy se mi nepodařilo ji zlenivět a ona zase ve mně nevzbudila vášeň pro cestování, což jí ale nijak nevadí, neboť i tak neustále někam cestuju. Že cestuju absolutně bez vášně, to už není její problém. To je můj problém. Hlavní je, že cestuju.

To cestování jí ale rozhodně nedávám zadarmo. Mám u toho neustále spoustu keců a v zásobě mám nemalé množství výmluv, protinávrhů a argumentů.

Uvedu příklad:

„Hele, co kdybychom o příštím prodlouženém víkendu koukli do Říma?“ přišla za mnou Nataša s návrhem zkaženého prodlouženého víkendu.

„No já nevím. Vždyť jsme si nedávno brali hypotéku,“ kontroval jsem.

„Na výlet do Říma pořád ale máme. To, že jsme si vzali hypotéku, neznamená, že si nemůžeme dovolit víkend v Římě,“ nechápala můj argument.

„To si samozřejmě dovolit můžeme, ale mně jde o to, že platíme drahou hypotéku, tak bysme si ji taky měli užít. Takových peněz to bydlení stálo a ty bys pořád někam jezdila! Nevyplázl jsem balík za hypotéku, abych nebyl doma. Domov si musíme pořádně užít,“ začal jsem demonstrativně hladit futra od dveří, abych dokázal, jak si užívám domov.

Asi nebude překvapení, když napíšu, že tenhle argument neobstál a do toho Říma jsme jeli. Aby se mi nestýskalo po domově, Nataša mi byt vyfotila na mobil. Prý abych fotku bytu mohl před spaním v hotelu v Říme pohladit.

Dost častým tématem je u nás doma takzvané zahnívání. Nevím, jak to mají v jiných rodinách, ale u nás doma se o zahnívání mluví fakt hodně:

„Už jsme dlouho nikde nebyli. Pořád jenom smrdíme doma a zahníváme na gauči,“ posteskla si jednoho dne Nataša, kterou zase svrběly takové ty výběžky, co mají lidé, kteří rádi cestují, na zátylku.

„Smrdět doma a zahnívat je podle mě naprosto přirozené. Lepší smrdět doma než smrdět venku. Smrdět v domácím prostředí, kde to člověk zná a cítí se v bezpečí, je mnohem lepší než smrdět v cizím prostředí cizím lidem,“ ubezpečil jsem Natašu, že co se týče smrdění, vím, o čem mluvím, a na má slova je třeba brát zřetel.

„Nedělej si srandu. Už několik měsíců tu jenom hnijem,“ odfrkla si.

„Někdo hnít musí. Život je krátký, tak proč ho neprohnít? Hnití podle mě není nikdy dost. Kdyby každý hnil doma, bylo by na světě krásně,“ zasnil jsem se nahlas.

Musím přiznat, že zpětně a takhle na papíře jsou moje argumenty dost na vodě, a ani předestřená utopie krásného světa plného míru a lásky díky zahnívání lidí neslavila úspěch. Takže jsme opět někam jeli. Už si nepamatuju kam, protože jsem byl už na tolika místech, že mi to splývá v jednu velikou skrumáž „nebytí doma“.

A z toho důvodu vlastně i vznikla tahle kniha. Abych si oživil vzpomínky na některé výlety a cesty a zpětně vyhodnotil, jestli to za to stálo anebo ne. (Pozor, spoiler – nestálo.)

A jelikož jsem spisovatel, tak jsem si řekl, že z toho oživování vzpomínek vytřískám i nějaké peníze a vydám to jako knihu. A za ty peníze si pak koupím krásný, pro hnití dokonale navržený gauč. (Spoiler – budou to letenky.)

Můj milý čtenáři. Na následujících stránkách tě čeká náhled do života člověka, který nikdy neplánoval cestovat. Nikdy ani cestovat nechtěl. Dokonce do určité doby fakt nikam necestoval. Ale stejně nakonec pořád jenom někam cestuje.

Dělám to vlastně i pro vás. Cestuju, abyste vy nemuseli. Škoda, že to někdo neudělá i pro mě.

Disneyland

Kdybyste se mě zeptali, jaká je moje vysněná cestovatelská meta, dokonalá destinace, kterou bych určitě chtěl vidět, řekl bych, že žádná. V případě, že byste trvali na jiné odpovědi, zamyslel bych se a řekl bych něco, co by určitě nebylo Disneyland.

Možná Nový Zéland, kam bych jel po stopách trilogie Pána prstenů (co si tady nalhávám, jel bych tam na ryby), anebo Španělsko, kde bych chodil po památkách (zase kecám, jel bych tam na ryby, protože památky jsou mi ukradený). To by mi vyvstalo na mysl asi nejdřív. Rozhodně. Ne Disneyland.

Abych nevypadal jako nelida, některé postavy od Disneyho mi jsou blízké. Jako mnoho dalších, i já jsem si prošel fází „Sněhurku bych naložil“ a musím přiznat, že i Malá mořská víla Ariel mě jednu chvíli dost brala. Na rozdíl od Sněhurky bych se u ní asi pohyboval spíš v horní části těla, protože ta spodní zavdává víc otázek než odpovědí. Navíc nevím, jak moc je Malá mořská víla malá. To malá v názvu znamená, že je malá vzrůstem, anebo malá věkem? Co když je pod zákonem? Horní část bikin sice nosí, ale může to být takzvaná vyvinutá čtrnáctka.

Teď mě napadlo, že tohle asi není nejlepší úvod k cestě do Disneylandu, protože to spíš vypadá na příručku sexuální turistiky po Disneylandu, ale já jsem chtěl spíš nastínit, že k některým postavám od Disneyho mám historicky jakýs takýs kladný vztah.

Z dětství navíc určitě nemůžu zapomenout na Strýčka Skrblíka, který se koupal v mincích ve svém obřím sejfu. To jsem si jako malý vždycky přál, skočit do tolika peněz, potápět se v nich a dovádět jako v bazénu. Samozřejmě že teď už vím, že kdybych skočil šipku z výšky do mincí, zlomil bych si vaz, protože hromada mincí v sejfu je vlastně pevný povrch, ve kterém se nedá plavat, natož do něho skočit, ale to jsem tenkrát nevěděl… anebo jsem o tom minimálně takhle neuvažoval.

Moje dřívější znepokojivé fantazie o Sněhurce, popřípadě ty balancující na hraně zákona o Malé mořské víle, stejně jako touha po koupání v sejfu Strýčka Skrblíka každopádně nejsou dostačující důvod pro to jet do Disneylandu.

Rovněž nejsem kdovíjaký fanoušek všech tamních pohyblivých atrakcí. Už jenom když jdu kolem malého řetízkového kolotoče, zvedá se mi žaludek. Na labutích jsem dostal jednou panickou ataku a chtěl jsem z atrakce seskočit, ale udržel jsem se a pak jsem měl týden noční běsy.

Na pouti rychle koupit cukrovou vatu, vystřelit si na střelnici růži a potom rychle domů!

Nevím, jestli v Disneylandu mají cukrovou vatu nebo střelnici. Pokud mají střelnici, tak podle fám, které tvrdí, že byl Walt Disney antisemita, bych tipoval, že na střelnici si místo růže můžete vystřelit Žida, což není zrovna můj šálek kávy, takže tam opravdu není nic, kvůli čemu by z mého pohledu stálo za to tam jet.

Můj pohled ale není a nikdy nebyl to nejdůležitější. Důležité je to, co je dobré pro rodinu. A pro rodinu je očividně dobré jet do Disneylandu.

Jako vždy se to stalo pár týdnů před podzimními prázdninami. Jarní prázdniny stejně jako ty podzimní jsou u nás doma riziková doba, protože to bývá doba, kdy někam jedeme. Nemůžeme přeci být o prázdninách doma. Co bychom to byli za lidi, kdybychom byli doma? Co by si o nás říkali známí?

„Hele, už jsi slyšela to o Landsmanech?“

„Ne, co se stalo?“

„O jarních prázdninách byli doma.“

„No neke, fakt? Ty brďo, to jsou ale špíny. Pojďme tu chátru všude pomluvit, a kdykoliv je uvidíme, budeme na ně bučet a házet po nich odpadky.“

Takhle nějak by to asi vypadalo, kdybychom byli o prázdninách doma. Čeňka by vyhodili ze školy, Natašu by v práci přeřadili do kotelny a já bych byl okamžitě poslán těžit uran.

Takže abychom na naši rodinu neuvalili kletbu a nemuseli jsme žít v hanbě, museli jsme opět o podzimních prázdninách někam jet. Bystrý čtenář, který ví, kudy běží zajíc, se jistě dovtípil, že tentokrát jsme jeli do Disneylandu.

Opravdu jsem se snažil si vzpomenout, proč zrovna Disneyland, ale důvody si už nepamatuju. Prostě to berme jako fakt a přesuneme se přes výběr levného hotelu, který mi Nataša zatrhla (a vybrala drahý hotel), až k samotné cestě.

Cestování letadlem je pro mě velkým tématem, kterému bych mohl věnovat samostatnou knihu. Ideálně o tom, že se toho vážně nechci zúčastnit. V téhle knize se tomu bohužel vyhnout nemůžu a napsat to musím. Napíšu to tedy rovnou teď, abych v dalších kapitolách už nemusel: vesměs všechno, co platí u cesty letadlem do Disneylandu, platí v drobných obměnách pro jakoukoliv jinou mou cestu letadlem.

Nesnáším létání. Bojím se létat. Jsem přesvědčený, že člověk létat nemá. Nebyl stvořen k tomu, aby se pohyboval ve vzduchu. Kdyby měl člověk létat, tak by měl křídla. Místo křídel má nohy, takže má chodit nebo běhat. Jízdu autem jsem vzal na milost, ale s létáním prostě nesouhlasím.

Jak se dalo čekat, Nataša odmítla jet dva dny do Disneylandu autobusem a neutáhl jsem ji ani na cestu vlakem s třemi přestupy, jízdu na sdílené koloběžce a stopování. Takže se nedalo nic dělat. Letěli jsme letadlem.

Abych zmírnil svůj strach z létání, naučil jsem se za ta léta určitý postup. Za prvé před odletem už žádné dokumenty o leteckých katastrofách. Dřív jsem to dělal, abych věděl, do čeho jdu, a připravil se na neodvratný konec a zkusil vysledovat, v jaké části letadla je největší šance na přežití. Jenže když letadlo spadne, je úplně jedno, kde sedíte. Vy spadnete totiž taky. A to, že jste v zavazadlovém prostoru v kufru obložený bublinkovou fólií, vás nezachrání.

Dokumenty o dopravních katastrofách mi tedy moc na psychice nepřidávaly, a ačkoliv jsem nabyl spoustu informací o tom, kolika způsoby může letadlo havarovat, nijak mě to kupodivu neuklidnilo. V tomto případě je prostě lepší nic nevědět.

Za druhé je docela dobrým pomocníčkem alkohol. Ten tupí smysly, a když ho správně nadávkujete, dostáváte se do toho vytouženého stavu, že je vám všechno jedno. Je samozřejmě docela nepříjemné, že když letíte v sedm ráno a zapojíte alkohol, tak jste v šest ráno už na plech. A jestliže letíte dlouho, ke konci letu vystřízlivíte a máte navíc kocovinu. Takže před přistáním se nejen že bojíte, ale ještě je vám blbě.

A nakonec zlatý hřeb. Prášky. Řeč je o prášcích na uklidnění. Ibalgin moc nepomůže. Ze začátku jsem používal nějaká homeopatika, která mi pořídila Nataša, ale ta byla úplně k hovnu, tak jsem postupně přitvrzoval, až jsem nakonec skončil u prášků, které mám od tchána.

Ten je sehnal odněkud z Asie, protože jsou v Evropské unii zakázané. Zajímavostí je, že byly testovány na koních. Léky se samozřejmě běžně testují na zvířatech, jako jsou myši a podobně, ale tyhle prášky jsou tak silné, že na myších být testovány nemohly. Pokud byste tenhle prášek daly něčemu tak drobnému, jako je myš, tak by ta myš… vůbec nevím, co by se s tou myší stalo. Možná by explodovala. Každopádně, abyste tyto léky mohli řádně otestovat, musíte je testovat na něčem, co testování přežije. Hroch nebo slon je moc drahý a blbě se shání, tak to testují na koních. Jestli to testují i na žokejích, to nevím. Na přebalu je každopádně jenom obrázek koně.

Tedy takhle mi byl obrázek koně vysvětlen, že to na nich testovali. Dost možná to je taky prášek určený pro koně. Radši to neřeším a rovnou to spolknu. Pomáhá to. Ne moc, ale pomáhá. V kombinaci s alkoholem to sice asi není úplně nejzdravější způsob cestování, ale jednou za čas si můžu zazlobit a dát si lék pro koně a litr vína. To není nic proti ničemu.

Prášek z Asie od tchána s koněm na přebalu je ale poměrně novinka, takže v době, kdy jsme letěli do Disneylandu, jsem ho ještě neměl. Muselo mi tedy stačit homeopatické placebo od Nataši a trocha toho vína.

Cestou proskleným tunelem do letadla jsem si dobře prohlédl piloty. Je na ně z tunelu totiž vidět. Tohle dělám vždycky. Zkušeným okem si je prohlédnu a zhodnotím, jestli vypadají, že mají pro co žít. Je totiž dokázáno, že piloti, kteří mají pro co žít, pilotují zodpovědně a v krizových situacích se snaží krizi řešit. Taky je dobré, když je jeden pilot starší a druhý mladší. Starší má zkušenosti a mladší zase celý život před sebou. To je ideální kombinace.

Tentokrát byli oba piloti starší. Zkušeností sice bylo hodně, ale postrádal jsem v kabině dravost mládí a spoustu plánů do budoucna. Jak má někdo spoustu plánů do budoucna, nemá ambice padat s letadlem.

Dost jsem tedy znervózněl. Obzvlášť, když mi přišlo, že jeden z pilotů je plešatý.

„Určitě se bude chtít pomstít světu za to, že je plešatý. Je to zahořklý starý chlap, který za svou plešatost viní své okolí a navede letadlo do nějaké výškové budovy,“ prozradil jsem před vstupem na palubu Nataše.

„Nevyšiluj,“ povzbudila mě manželka.

Po vstupu na palubu jsem projevil zájem zajít do pilotní kabiny, abych plešatému pilotovi ukázal své ustupující vlasy a malého „zidaneho“, který se mi začíná tvořit vzadu na temeni hlavy, abych ho tím povzbudil, že v tom není sám a že má na palubě budoucího plešatého kolegu a ať se podle toho při pilotování zařídí, ale letuška mě u vstupu rovnou poslala si sednout.

Nataša seděla u okénka, Čeněk uprostřed a já na kraji v uličce. Odmítám sedět u okénka, protože když spadneme, rozhodně to nechci vidět. Co oko nevidí, to srdce nebolí.

K největšímu počtu leteckých nehod dojde při vzletu a při přistání, tím pádem jsou to během letu dvě nejkritičtější fáze. Pokud letadlo spadne už při vzletu, je ta kritická fáze logicky jenom jedna, protože střemhlavý pád nepovažuju za přistání.

Jako vždy nás pilot informuje o tom, kam letíme, kdy letíme, za jak dlouho tam budeme… a popřeje nám hezký den. Následně to říká ještě anglicky a potom francouzsky. Francouzsky neumím ani slovo, tak začínám být nervózní, že pilot říká francouzsky něco jiného. Že nabádá přítomné Francouze, aby si připravili své padáky, protože má nějaké rodinné problémy a ztratil vůli žít, chce to ukončit a hodlá vzít s sebou všechny Čechy na palubě. Francouze má ale rád, tak je ušetří.

Zatímco si googluju francouzská slovíčka, která jsem ze čteného dopisu na rozloučenou od pilota zachytil, letušky ukazují, kde jsou nouzové východy, kde máme pod sedačkou plovací vesty, a že pokud dojde v letadle ke změně tlaku a úbytku kyslíku, vypadnou z horní přihrádky kyslíkové masky a ty si máme nejdřív nasadit sami a potom je máme nasadit dětem.

Tahle informace je pro mě naprosto bezpředmětná, protože v ten moment, kdy na mě odkudsi z panelu nad hlavou vypadne kyslíková maska, za hysterického řevu „Už je to tady, já to říkal“ vyskakuju z letadla. I když bych asi spíš rovnou omdlel.

Přiznám se, že tyhlety instrukce od letušek mě akorát znervózňují. Proč připomínají, že má letadlo nouzové dveře a plovací vesty? Akorát tím upozorňují na to, že by na ně mohlo dojít. Navíc si nemyslím, že při pádu letadla někam do hor budu potřebovat nouzové dveře.

Úplně to vidím. Po pádu se letadlo rozletělo na milion kousků. Všude jsou plameny, sténání a tlumené výkřiky. Já se těžce zraněný plazím mezi troskami. Přestávám doufat, ale pak se to stane.

„Miláčku. Jsme zachráněni. Našel jsem nouzové dveře. Sice jenom půlku a navíc hoří, ale od teď bude už jenom dobře,“ z posledních sil houknu kamsi do dálky, kde skrz hustý dým pouze tuším polohu Nataši…

Po instruktáži si letušky sednou, připoutají se a letadlo se připravuje na vzlet. Naskakují motory a stroj se dává do pohybu.

„Teď to přijde,“ proběhne mi vždycky hlavou, když se letadlo odlepí od runwaye.

Dlaněmi drtím opěrky sedadel. Mám mělký dech, pokouší se o mě mdloby, motá se mi hlava a mrazí mě v zádech. Čeněk vedle mě si hraje na mobilu a Nataša si natáčí přes okénko, jak vzlétáme. Vůbec nechápu jejich klid. My tady prakticky padáme ještě předtím, než se odlepíme od země, a oni dělají jako nic!

Jakmile letadlo vystoupalo do výšky a my jsme z nějakého důvodu nespadli, začínám být trochu klidnější. Ne moc, ale trochu přeci.

Když vidím letušky, jak procházejí s úsměvem uličkou, mám vždycky lepší pocit. Já vím, že ony mají v popisu práce s úsměvem procházet uličkou, aby uklidnily hysterky, jako jsem já, ale přeci jenom jsem klidnější. Je to mnohem lepší, než kdyby letušky křičely „všichni tady chcípneme“ anebo se kdesi v rohu vkleče s pláčem tiše modlily.

Ihned si u jedné takové letušky objednávám první víno a začínám se připravovat na druhou kritickou část letu – přistání.

Průběh letu byl poměrně klidný. Žádné turbulence neproběhly. Turbulence jsou totiž skrytá hrozba. Oproti vzletu a přistání člověk neví, jestli nějaké budou, a pokud ano, kolik jich bude. Je to velká neznámá. Jakmile se rozsvítí světýlko „turbulence“, zbystřím a čekám. To čekání je na tom to nejhorší. I když vlastně ne. Nejhorší na tom je ta turbulence. Prostě celkově jsou turbulence a všechny jejich fáze nehezký zážitek.

Jak už jsem psal, tentokrát turbulence nebyly, což je samozřejmě vždy důvod pro oslavu, takže jsem si objednal další víno. Musel jsem se totiž připravit na přistání a držet si hladinku.

Ani jsem se nenadál a přišlo to. Pilot nám oznamoval, že se připravujeme na přistání. Obeznámil nás s místním časem a kolik je v Paříži stupňů. Potom to samé řekl anglicky a nakonec francouzsky. Opět jsem nerozuměl francouzsky ani slovo. I když jsem tam zaslechl něco, co mi připomínalo „Alláhu akbar“, což mě samozřejmě rozhodilo. Velmi pravděpodobně jsem se přeslechl, ale i tak jsem po očku nervózně přes Čeňka a Natašu nahlédl z okénka, abych vytipoval výškové budovy, do kterých zanedlouho vrazíme.