Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

(z posledních titulů)

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

64. William Gibson: Působnost

65. Ursula K. Le Guin: Nespoutaní

66. David Gerrold: Věc pro lidi

67. Robert Silverberg: Muž v labyrintu

68. John Scalzi: Válka starého muže

69. Harry Harrison: Zima v ráji

70. William Gibson: Nulová historie

Přeložila Daniela Orlando

Copyright © 2010 by William Gibson Ent. Ltd.

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright © 2026 for Cover by Tomasz Maroński

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0814-5

Mé redaktorce Susan Allisonové

1

Kabinet

Inchmale jí zastavil taxíka, takový ten typ, co býval bez výjimky černý, když se s tímhle městem seznamovala prvně.

Tenhle byl stříbrný s perleťovým leskem a pokrytý sytě modrými piktogramy propagujícími cosi německého, bankovní služby nebo firemní software, uhlazenější napodobenina svých černých předchůdců, s koženkovým čalouněním v ortopedickém odstínu světlehnědé.

„Ty jejich prachy něco váží,“ prohodil a přesypal jí do dlaně hřejivou hromádku librových mincí. „Dá se za ně koupit spousta kurev.“ Pořád v sobě měly tělesné teplo hracího automatu, z něhož je zručně vymáčkl tak nějak mezi řečí na odchodu z hospody nazvané podle čehosi královského.

„Čí prachy?“

„Našinců. Ber, dokud dávám.“

„Nepotřebuju je.“ Pokusila se mu je vrátit.

„Na taxíka.“ Udal řidiči adresu na Portman Square.

„Ale Regu,“ ohradila se, „taková katastrofa to zase nebyla. Většinu jsem toho měla ve finančních trzích.“

„Katastrofa jako každá jiná. Brnkni mu.“

„Ne.“

„Brnkni mu,“ zopakoval, zachumlaný v japonské goretexce se vzorem rybí kosti, která měla příliš mnoho klop a přezky umístěné v rozporu s očekáváním.

Zavřel za ní dveře taxíku.

Ohlédla se za ním a vyprovázela ho pohledem, zatímco taxík se rozjížděl.

Bylo těsně po půlnoci a Inchmale, zavalitý a vousatý, zahýbal do Greek Street, kam se vracel za svým paličatým chráněncem Clammym z kapely Bollards. Zpátky do studia, pokračovat ve výnosném tvůrčím pachtění.

Udělala si pohodlí a pustila všechno z hlavy, dokud neminuli Selfridges a taxikář neodbočil doprava.

Klub, teprve pár let starý, sídlil na severním konci náměstí. Při placení dala taxikáři štědré spropitné, aby se Inchmalovy výhry co nejdřív zbavila.

Nesl název Kabinet – každý si domyslel, že kuriozit. Inchmale se stal jeho členem krátce poté, co spolu s třetí přeživší členkou Curfew udělili licenci na práva k písničce Hard to Be One jedné čínské automobilce. Už Bollardům produkoval jednu desku v Los Angeles, Clammy chtěl tu další nahrávat v Londýně a Inchmale tvrdil, že členství v Kabinetu vyjde v konečném důsledku levněji než hotel. A taky asi ano, říkala si Hollis, ale jen pokud se bavíme o hodně drahých hotelech.

Momentálně tam bydlela jako podnájemnice. Vzhledem k situaci na finančních trzích, ať už se tím rozumí cokoli, a hovorům se svou účetní, které absolvovala v New Yorku, jí ale bylo jasné, že by se měla poohlédnout po lacinějším příbytku.

Kabinet při vší své drahotě okupoval jen polovinu vertikální hmoty nezvykle úzkého řadového domu z osmnáctého století, jehož průčelí připomínalo tvář cestujícího v metru, kterého už přemáhá spánek. O přepychově, leč decentně obloženou vstupní halu se dělil s vlastníkem druhé, západní poloviny budovy.

Hollis nabyla neurčitého dojmu, že jím je jakási nadace, snad humanitární, nebo možná usilující o dosažení míru na Blízkém východě, i kdyby měl nastat sebepozději. Každopádně dobře utajená, jelikož ji snad nikdy nikdo nenavštěvoval.

Na průčelí ani na dveřích nebylo nic, z čeho by se daly vyčíst podrobnosti, stejně jako nic nenasvědčovalo tomu, že Kabinet je právě tím, čím je.

Při své první návštěvě zahlédla ve vstupní hale ta slavná stříbrohřívá islandská jednovaječná dvojčata. Popíjela červené víno z pivních sklenic, což Inchmale označil za irskou manýru. Neodpustil si poznámku, že nejsou členkami klubu. Co se múzických umění týkalo, členská základna Kabinetu nebyla nijak hvězdná a Hollis tušila, že to Inchmalovi vyhovuje úplně stejně jako jí.

Svěřil se jí, že ho dostala tamní výzdoba, což byla nejspíš pravda. Byla prokazatelně stejně praštěná jako on.

Otevřela dveře, v nichž by jezdec na koni ani nemusel pod překladem sklánět hlavu a uviděla Roberta, rozložitého mladíka v černém obleku s konejšivými bílými proužky, jehož hlavním úkolem bylo hlídat u vchodu tak, aby to pokud možno nebylo znát.

„Dobrý večer, slečno Henryová.“

„Dobrý večer, Roberte.“

Tady se ještě bytoví architekti krotili, to znamená, že ještě tak docela nezačali otevřeně, bezhlavě, ukrutně vyvádět. Za obrovským, mahagonovým stolem, mezi jehož vyřezávanými šlahouny a trsy hroznů se odehrávalo cosi matně pornografického, vždycky seděl další člen personálu tvořeného převážně mladíky, často s brýlemi v želvovinových obroučkách toho typu, který se nejspíš vyrábí ze skutečných želv.

Za sympaticky věkovitým mulčem písemností na stolní desce se z každé strany tyčilo jedno mramorové schodiště vedoucí do prvního patra, stejně jako vše nad vstupní halou rozpůleného mezi domnělou humanitární záhadu a Kabinet. Z kabinetní strany teď po schodišti vinutém proti směru hodinových ručiček proudil zvuk horlivého kolektivního nasávání, smíchu a hlasitého hovoru, který se ostře odrážel od nestejnoměrně průsvitného kamene, žilkovaného odstíny vyzrálého medu, vazelíny a nikotinu. Poškozené okraje jednotlivých schodů někdo vyspravil úhlednými pravoúhlými vložkami z nějakého méně velebného materiálu, sinalého a všedního, na které Hollis zásadně nestoupala.

U stolu usazený mladík se želvovinovými brýlemi jí bez vyzvání podal klíč od pokoje.

„Děkuju.“

„Není zač, slečno Henryová.“

Za klenutým průchodem mezi schodišti už uspořádání interiéru vypovídalo o jistém váhání, zřejmě souvisejícím s nutně ošemetným rozdělením původního účelu budovy na dvě poloviny.

Stisknutím opotřebovaného, ale pravidelně leštěného mosazného tlačítka si přivolala nejstarší výtah, jaký kdy kde viděla, a to včetně Londýna.

Protáhlá klec z černě smaltované oceli měla rozměry nevelké, mělké úklidové komory, širší než hlubší, a při spouštění si dávala na čas.

Napravo od Hollis stála ve stínu vitrína, zevnitř ozářená muzejním svítidlem z prvních let dvacátého století. Obsahovala vycpaná zvířata, hlavně lovné ptáky – bažanta, pár křepelek a další, které už neuměla pojmenovat, všechny jakoby ztvárněné v pohybu, při přeletu nad lánem zašlého kulečníkového sukna. Všichni byli mírně olysalí, ale ne víc, než by se při jejich předpokládaném stáří dalo čekat. Zezadu se k nim blížila od molů prožraná fretka, antropomorfně vztyčená, s předníma nohama nataženýma jako náměsíčník v kresleném filmu. Zuby měla nejspíš dřevěné, namalované a podle Hollisina mínění nevěrohodně velké. Rty měla namalované určitě, možná dokonce přímo rtěnkou, a dodávaly jí zlověstně rozjařený vzhled. Připomínala někoho, s kým se člověk rozhodně nechce potkat na vánočním večírku. Když jí ji Inchmale ukazoval poprvé, doporučil jí, ať si ji zvolí za svůj totem, svého duchovního průvodce. Sám už to tak prý udělal a díky tomu zjistil, že teď dokáže silou vůle vyhřezávat ploténky nicnetušícím kravaťákům z hudebního průmyslu, kteří pak trpí nesnesitelnými bolestmi a neodbytným pocitem bezmoci.

Dorazil výtah. Hollis už tady bydlela tak dlouho, že pronikla do veškerých záludností kloubové ocelové klece. Přemohla nutkání pokynout fretce, vešla a nechala se pomalu vyvézt do druhého patra.

Tam už se nepřehledně vinuly úzké chodby vymalované hodně tmavým odstínem zelené. Cestou do svého pokoje musela otevřít několik dveří, zřejmě protipožárních, jelikož byly hodně silné, těžké a samozavírací.

V krátkých úsecích chodby mezi nimi byly rozvěšené malé akvarely, liduprázdné krajinky bez výjimky znázorňující vzdálený letohrádek. Vždycky tentýž, všimla si, bez ohledu na to, jaký výjev nebo lokalitu příslušný obraz zachycoval. Nehodlala udělat Inchmalovi tu radost, že se ho na ně zeptá, a tak se zatím držela. Bylo na nich něco až přespříliš liminálního. Radši to nerozpitvávat. Život už je beztak dost složitý.

Klíč, připevněný k objemnému mosaznému kroužku, z něhož rašily husté měkké střapce splétaného hnědočerveného hedvábí, se v zámku zvíci cihly otáčel hladce. Uvedl ji do pokoje číslo čtyři a soustředěného náporu svéráznosti místních návrhářů, efektně odhaleného zatlačením na perleťový knoflík v jinak nevýrazné gumové kulové klice.

Pokoj měl nějak moc vysoký strop, ale Hollis tušila, že jde o důsledek důvtipného přepažení větší místnosti. Koupelna byla dost možná větší než ložnice, pokud to nebyl nějaký optický klam.

Výšku prostoru ještě zdůrazňovaly bílé tapety, na zakázku potištěné ozdobnými kartušemi vyvedenými lesklou černí. Z těch se při bližším pohledu vyklubaly zvětšené výseky anatomických nákresů brouků. Šavlovitá kusadla, špičaté protáhlé končetiny, křehká křídla (patrně) jepic. Největšími kusy nábytku v pokoji byla postel s mohutným rámem, kompletně obloženým pláty ryté mrožoviny, kterou doplňovala gigantická, skrznaskrz chrámově vyhlížející dolní čelist velryby upevněná na stěně nad čelem lůžka a ptačí klec visící ze stropu, tak velká, že by se do ní Hollis mohla klidně schoulit celá. Klec byla plná knih, uvnitř měla nainstalovaná minimalistická halogenová svítidla švýcarské výroby a každá žárovčička mířila na jeden z artefaktů přidělených pokoji číslo čtyři. Inchmale přitom hrdě zdůrazňoval, že dotyčné knihy nejsou žádné rekvizity. Všechny tituly, beletrie i literatura faktu, se zřejmě týkaly Anglie. Hollis zatím zvládla přečíst několik pasáží z knihy o anglických mašíblech od Edith Sitwellové a skoro celého Drsného muže od Geoffreyho Householda.

Svlékla si bundu, pověsila ji na polstrované, saténem potažené ramínko v šatní skříni a posadila se na kraj postele, aby si rozvázala tkaničky. Inchmale ten kus nábytku překřtil na lože polárního šílenství. „Záchvaty hysterie,“ odříkávala teď zpaměti, „deprese, koprofágie, necitlivost vůči mrazu, echolálie.“ Odkopla boty k otevřeným dveřím šatníku. „Prosím bez koprofágie,“ dodala. Tahle kulturně specifická, arktická porucha připomíná ponorkovou nemoc. Možná k ní dochází v důsledku stravování. Dává se do souvislosti s předávkováním vitaminem A. Inchmale podobnými informacemi hýřil a při pobytu v nahrávacím studiu obzvlášť. Nacpi do Clammyho celý kýbl vitaminu A, poradila mu, vypadá, že by ho potřeboval.

Utkvěla pohledem na třech neotevřených hnědých lepenkových krabicích naskládaných nalevo od šatníku. Obsahovaly výtisky britského vydání knihy, kterou sepisovala po hotelových pokojích, byť ne tak výstředně nezapomenutelných jako tenhle, zabalené ve smršťovací fólii. Do psaní se pustila hned, jakmile jí přišly peníze za tu čínskou autoreklamu. Sjela do westhollywoodského papírnictví Staples a pořídila si tam tři chatrné skládací stolky čínské provenience, aby si ve svém rohovém apartmá v Marmontu mohla rozložit rukopis i s četnými ilustracemi. Měla pocit, že od té doby už uplynula spousta času a nepamatovala si, co s těmi výtisky udělala. Teď si vzpomněla, že bedny s výtisky amerického vydání pořád ještě leží v úschovně zavazadel hotelu Tribeca Grand.

„Echolálie,“ pronesla. Vstala, svlékla si svetr, složila ho a dala do šatní zásuvky ve výši hrudi, hned vedle malé hedvábné nášlapné miny s potpourri. Už věděla, že když se jí nedotkne, nebude to potom muset čichat. Oblékla si světlounce šedý erární župan, spíš velurový než froté, ale kdovíproč postrádající to, co jí vždycky tak vadilo na velurových županech. Hlavně muži v nich totiž vypadají naprosto nedůvěryhodně.

Zazvonil telefon. Byla to koláž, masivní lodní sluchátko z pogumovaného bronzu spočívající v kůží potažené vidlici na palisandrové kostce s mosaznými rohy. Vyzváněl mechanicky, tence, jako zvonek staromódního jízdního kola ozývající se z druhého konce tiché uličky. Probodla ho pohledem, aby mlčel.

„Záchvaty hysterie,“ procedila.

Zvonil dál.

Tři kroky a už držela sluchátko.

Bylo pořád tak nesmyslně těžké jako vždycky.

„Koprofágie.“ Věcně, jako spojovatelka na rušném oddělení velké nemocnice.

„Dobrý den, Hollis,“ pozdravil ji.

Zadívala se na sluchátko, těžké jako staré kladivo a skoro stejně omlácené. Tlustá telefonní šňůra, přepychově omotaná tkaným vínovým hedvábím, jí spočívala na holém předloktí.

„Haló?“

„Dobrý den, Huberte.“

V duchu se viděla, jak sluchátko zaráží do křehkého stařičkého palisandru tak prudce, až rozdrtí toho věkovitého elektromechanického cvrčka uvnitř. Pozdě. Už nebzučí.

„Viděl jsem Rega,“ oznámil jí.

„Vím.“

„Měl vám vyřídit, ať mi zavoláte.“

„Nechtělo se mi.“

„Rád vás zase slyším.“

„Je pozdě.“

„Tak se tedy dobře vyspěte,“ popřál jí srdečně. „Ráno dorazím na snídani. Dnes večer se vracíme. Já s Pamelou.“

„Kde jste?“

„V Manchesteru.“

Představila si, jak ji odváží taxík na paddingtonské nádraží, brzy ráno, kdy je ulice před Kabinetem dočista vylidněná. Jak nastupuje do letištního expresu. Někam odlétá. Zvonění jiného telefonu v jiném pokoji. Jeho hlas.

„V Manchesteru?“

„Norský black metal,“ upřesnil bezvýrazně. „Reg tvrdil, že by mě mohl zajímat.“

Dobře ti tak, říkala si v duchu. Inchmale si svůj subklinický sadismus taky občas vybíjí na někom, kdo si to zaslouží.

„Chtěla jsem si přispat,“ namítla čistě z trucu. Už teď jí bylo jasné, že před ním neunikne, i kdyby se snažila sebevíc.

„Tak v jedenáct. Budu se těšit.“

„Dobrou noc, Huberte.“

„Dobrou noc.“ Zavěsil.

Položila sluchátko. Opatrně, aby neublížila skrytému cvrčkovi. Ten za to nemůže.

Ani ona ne.

A nejspíš ani on. Ať je jaký chce.

2

Periferie

Milgrim přejížděl očima po psohlavých andělech v prodejně Gay Dolphin Gift Cove.

Hlavy, pojaté ani ne v tříčtvrtinovém měřítku, měli zřejmě ze sádry, jaká se kdysi používala na nástěnné ozdoby propracované do znepokojivých podrobností – piráty, Mexičany, Araby v turbanu. Tušil, že ty se tady skoro určitě najdou taky, v téhle nejúplnější přehlídce suvenýrového kýče nabízeného na amerických dálničních odpočívadlech, jakou kdy viděl.

Andělé měli protáhlá, vratce vzpřímená, modiglianovsky štíhlá těla, pod bílým saténem a flitry patrně humanoidní, s tlapami zbožně překříženými po vzoru středověkých plastik. Křídla, inspirovaná vánočními ozdobami, měli rozměrnější, než by se hodilo k běžnému stromku.

Z výlohy se na něj dívali zástupci několika různých plemen. Milgrim došel k závěru, že mají sloužit jako sentimentální památka zesnulých domácích mazlíčků.

S rukama v kapsách kalhot rychle odhlédl k širší, celkově však o nic méně rázovité vizuální složitosti, a přitom si všiml, kolik nabízených předmětů zdobí motiv konfederační vlajky. Hrnky, magnetky, popelníky, sošky. Zahleděl se na půlmetrového zahradního trpaslíka v podobě žokeje, který místo tradičního kruhu držel okrouhlý tácek a hlavu i ruce měl laděné do nečekaně marťanského odstínu zelené (asi proto, aby neurážel jako obvyklá verze s tmavou pletí). Kromě nich tu byly také rezolutně umělé orchideje, jakési obecně domorodé tváře vyřezané z kokosových ořechů a předpřipravené sbírky hornin a nerostů. Připadal si jako ve skříni pouťového automatu s jeřábem, v němž se už desítky let hromadí nejrůznější nevylovené kousky. Zvedl hlavu v očekávání obřího trojzubého klepeta, neúprosného odebírače, ale uviděl jen velkého žraloka natřeného silnou vrstvou laku, který byl zavěšený pod stropem jako trup menšího letounu.

Jak starý musí podobný podnik v Americe být, aby měl v názvu slovo „gay“? Milgrim odhadoval, že nemalá část sortimentu se vyráběla ještě ve Spojenci okupovaném Japonsku.

Půl hodiny předtím pozoroval na druhé straně nábřeží nekompromisně vyholené dětské vojáky ve skejtových outfitech, pořád ještě s viditelnými sklady z továrny, jak okukují čínské šavle skřetobijky, zahrocené a zubaté jako sanice vyhynulých šelem. Trhovcův stánek byl ověšený pestrobarevnými korálky, plážovými osuškami se vzorem konfederační vlajky a suvenýry s načerno přetištěným logem Harley-Davidson. Přemítal, kolik mladíků si užívá odpoledne v Myrtle Beach jako závěrečnou atrakci, než definitivně opustí pláž s dřevěnou promenádou, na níž poryvy větru víří písek, a přesunou se na to či ono bojiště.

Některé z automatů v hernách mu připadaly starší než on sám. A některé stránky jeho povahy, ne zrovna ty lepší, tady odhalovaly prastarou a těžce poznamenanou drogovou kulturu, zadupanou do karnevalové špíny, vmezeřenou a nesmrtelnou – pokožka poškozená slunečním zářením, nečitelná tetování, přivřené oči v obličejích připomínajících laciné vycpaniny.

Měl tady s někým sraz.

Teoreticky to mělo proběhnout o samotě. Ale Milgrim vlastně nebyl sám. Někde poblíž Oliver Sleight sleduje milgrimovský kurzor na webové stránce na displeji svého mobilu Neo, stejného jako ten Milgrimův.

Milgrim ho od něj obdržel během prvního letu z Basileje na Heathrow spolu s důrazným upozorněním, že ho má mít neustále u sebe a vypínat jen v letadle.

Zamířil pryč od psohlavých andělů a od stínu žraloka. Kolem artiklů vzniklých zdánlivě přirozenějším vývojem – hvězdic, ježovek, mořských koníků a mušlí. Z promenády se vydal k nábřeží po krátkém, širokém schodišti, které ho dovedlo až k břichu mladé ženy v pokročilé fázi těhotenství. Měla na sobě džíny s elastickými vsadkami a umělou patinou vypovídající o krajně nepravděpodobném způsobu nošení. Obtažené růžové tričko odhalovalo vystouplý pupek způsobem budícím znepokojivě přesvědčivý dojem obřího prsu.

„Netvrďte mi, že to nejste vy,“ oslovila ho a skousla si dolní ret. Blond, s tváří, kterou Milgrim zapomene, jakmile odvrátí zrak. Velké tmavé oči.

„Mám tady s někým sraz.“ Důsledně udržoval oční kontakt s nepříjemným vědomím, že ve skutečnosti mluví z těsné blízkosti k pupku, nebo k bradavce.

Vykulila oči.

„Snad nejste z ciziny?“

„Z New Yorku,“ přiznal Milgrim a říkal si přitom, že ten u ní do té kategorie dost možná patří taky.

„Nechci, aby měl malér,“ pronesla tiše a zároveň sveřepě.

„To nikdo z nás,“ ujistil ji okamžitě. „Není to nutné. Vůbec.“ Pokusil se o úsměv, ale měl dojem, že výsledek připomíná spíš efekt, který by se dal vyloudit na gumové mačkací hračce. „A vy jste...?“

„V sedmým nebo osmým měsíci,“ odpověděla v úžasu nad vlastní graviditou. „Není tady. Nemá to tady rád.“

„To nikdo z nás,“ přikývl a zapochyboval, jestli to měl říkat.

„Máte GPSku?“

„Mám,“ přisvědčil. Podle Sleighta měly jejich mobily dokonce hned dvě, americkou a ruskou. Ta americká se proslavila svou zpolitizovaností a v blízkosti utajených lokalit trpěla častými výpadky.

„Bude tam za hodinu,“ sdělila mu a podala mu navlhlý útržek přeloženého papíru. „Radši vyražte hned. A radši sám.“

Milgrim se zhluboka nadechl. „Je mi líto, ale pokud to obnáší jízdu autem, sám to nezvládnu. Nemám řidičák. Bude mě muset odvézt kamarád. Má bílý ford Taurus X.“

Zůstala na něj zírat. Zamrkala. „Taky vám přijde, že se fordky úplně zesraly, když jim začali dávat jména od F?“

Polkl.

„Máma měla Freestyle. Převodovka totálně na hovno. A jak se do palubního kompu dostane vlhkost, nejde ani nastartovat. Musíte ho nejdřív odpojit. Brzdy se oběhaly asi čtrnáct dnů po odjezdu ze salonu. Beztak furt děsně pískaly.“ Ale zřejmě ji to uklidnilo, jako by ze vzpomínky na něco mateřského a důvěrně známého čerpala útěchu.

„Tip ťop,“ odvětil a samotného ho ten výraz udivil. Měl pocit, že ho snad použil poprvé v životě. Zastrčil si papír do kapsy, ani se na něj nepodíval. „Mohla byste pro mě prosím něco udělat?“ zeptal se jejího břicha. „Mohla byste mu teď hned zavolat a říct mu, že řídit bude můj kamarád?“

Dolní ret jí opět zmizel pod předními zuby.

„To on má ty peníze,“ dodal Milgrim. „Žádný strach.“

„A volala mu teda?“ ujišťoval se Sleight za volantem taurusu X. Jeho hlas se linul zprostředka bradky, občas zastřihávané podle nastavitelné tvarovací šablony, kterou si přidržoval zuby.

„Vypadala, že zavolá.“

„Tak vypadala...“

Jeli do vnitrozemí, směrem na Conway, krajinou, která Milgrimovi připomínala cestování někde po okolí Los Angeles, do místa, kam se člověku nijak zvlášť nechce. Dálnice s nadbytkem jízdních pruhů lemovaná parkovišti outletových prodejen, hobbymarketem o velikosti výletní lodě a tematicky pojatými restauracemi, mezi něž však stále byly vklíněné pozůstatky zarputile připomínající námořní aktivitu a pěstování tabáku. Mýty z časů před anaheimizací. Milgrim se na tyhle památky zaměřil, protože mu pomáhaly se uzemnit. Parcela inzerující zahradní substrát. Souvislý čtyřpodlažní pás obchodů se dvěma zastavárnami. Obří prodejna zábavné pyrotechniky s vlastním cvičným tunelem. Půjčky ručené autem. Semknuté řady nenatřených betonových zahradních sošek.

„To byl dvanáctifázový program, cos absolvoval v Basileji?“ zeptal se Sleight.

„To asi ne,“ opáčil Milgrim. Vycházel přitom z předpokladu, že Sleight má na mysli počet celkových výměn krve, které podstoupil.

„Jak blízko nás ta čísla dovedou ke stanovenému místu?“ zeptal se Milgrim.

Sleight si před odjezdem z Myrtle Beach naťukal souřadnice z lístečku od té holky do mobilu a teď ho měl položený na klíně.

„Dost blízko,“ odpověděl. „Tady napravo, to je asi ono.“

Conway, nebo aspoň zahypermarketovaná předměstí, která k němu zřejmě patřila, už nechali za sebou. Zástavba řídla a v krajině vyvstávaly další typické rysy zaniklého zemědělství.

Sleight zpomalil a zatočil doprava na štěrkový povrch z drceného světlešedého vápence. „Peníze máš pod sedadlem.“ Za plynulého, rovnoměrného křupání kol na štěrku přijížděli k dlouhé, jednopodlažní, nabílené stavbě pobité překládanými prkny, s přečnívající střechou, ale bez verandy před vchodem. Venkovská motorestová architektura z nějaké dřívější doby, prostá, ale bytelná. Čtyři nevelká obdélníková okna vepředu prošla modernizací v podobě zrcadlového skla.

Milgrim měl mezi stehny kartonový tubus s pauzovacím papírem, nastojato, a v pravé boční kapse plátěných kalhot dva kousky tuhy zabalené v papírovém kapesníku. Na zadním sedadle ležela půlka nepopsané metr a půl široké kapa desky pro případ, že by potřeboval k práci rovný povrch. Sevřel světlečervený tubus koleny, předklonil se, zašmátral pod sedadlem a vytáhl zpod něj kovově modrou plastovou obálku na zip se třemi šanonovými očky, obsahující tolik svazečků stodolarovek, že už vážila tolik co pořádný brožovaný slovník.

Zastavili skoro před budovou a křupání štěrku ustalo. Milgrim se zahleděl na jednoduchý obdélníkový poutač podpíraný dvěma sloupky, sluncem vybledlými došeda. Byl zašlý, špinavý od deště a dalo se na něm přečíst jen PRO CELOU RODINU, vyvedené světlemodrými ležatými patkovými verzálkami. Na štěrkovém parkovišti nepravidelného tvaru už žádné další vozidlo nestálo.

Milgrim otevřel dveře, vystoupil a zůstal stát s červeným tubusem v ruce.

Zamyslel se, pak ho odvíčkoval a vytáhl z něj svinutý pauzák. Opřel tubus o sedadlo spolujezdce, vzal peníze a zavřel dveře. Role poloprůsvitného bílého papíru nepůsobí tak hrozivě.

Po dálnici projížděla auta. Došel posledních pět metrů k ceduli a pod podrážkami mu přitom hlasitě skřípal štěrk. Nad modrými verzálkami hlásajícími PRO CELOU RODINU bylo ještě jakžtakž vidět RESTAURACE a úplně nahoře oprýskanou červenou barvou PERIFERIE. Vlevo dole byly kdysi černě namalované dětinské obrysy tří domů, ale slunce s deštěm už je podobně jako červená písmena skoro úplně vymazalo. Napravo rozeznal poloabstraktní ztvárnění kopců a možná jezer, představovaných jiným odstínem modré než PRO CELOU RODINU. Vytušil, že tenhle podnik se nacházel na oficiálním kraji města nebo těsně u něj, proto ten název.

Někdo v té tiché, zjevně uzavřené budově rázně klepl do zrcadlového okenního skla, nejspíš prstenem.

Milgrim poslušně přistoupil ke vchodovým dveřím. Pauzák držel ve zvednuté ruce jako nějaké neokázalé žezlo a druhou rukou si k boku tiskl plastovou obálku.

Dveře se otevřely dovnitř.

Stál v nich fotbalista s účesem jako z osmdesátkového pornofilmu. Nebo někdo, kdo má na americký fotbal postavu. Vysoký, dlouhonohý mladík s nápadně širokými rameny. Zacouval dovnitř a mávl na Milgrima, ať jde dál.

„Zdravím,“ řekl Milgrim a vešel do nehybného dusna, v němž se zápach dezinfekce průmyslového kalibru mísil s odérem mnohaletého vaření. „Nesu vám peníze.“ Ukázal na plastovou obálku. Podnik byl sice nepoužívaný, ale nachystaný k použití. Skončil dočasně u ledu jako odstavený bombardér v poušti. Milgrim zahlédl prázdnou skleněnou hlavu automatu na žvýkačky, připevněného na rouře s hnědým čeřínkovým nátěrem.

„Položte je na pult,“ nařídil mladík. Byl oblečený do světlemodrých džín a černého trička, obojí zřejmě s obsahem spandexu, a nepochybně těžkých černých sportovních bot.

Milgrima zaujala úzká, obdélníková kapsa, nezvykle umístěná dost nízko na pravém bočním švu, s nerezovou svorkou, která v ní přidržovala velký zavírací nůž.

Poslušně přistoupil k pultu obloženému ohmataným tyrkysovým umakartem, před nímž stála řada napevno fixovaných barových stoliček, samý chrom a tyrkysová koženka. Porozvinul pauzák. „Budu si je muset obtáhnout,“ sdělil mladíkovi. „Na zachycení detailů je to ideální. Nejdřív si je nafotím.“

„Kdo sedí v tom autě?“

„Kamarád.“

„Proč nemůžete řídit?“

„Jezdil jsem pod vlivem,“ odpověděl Milgrim a byla to pravda, tedy aspoň v nějakém filozofickém slova smyslu.

Mladík mlčky obešel prázdnou skleněnou vitrínu, která kdysi obsahovala cigarety a cukrovinky. Zastavil se naproti Milgrimovi, sáhl pod pult a vytáhl zpod něj cosi v pomačkané bílé igelitce. Tu postavil na pult a plastovou obálku odsunul na druhý konec. Budilo to dojem, že jeho solidně vytrénované tělo provádí příslušné úkony samo od sebe a on sleduje jejich průběh z jakéhosi niterného odstupu.

Milgrim igelitku otevřel a vylovil z ní složené, nevyžehlené kalhoty měděně béžové barvy, kterou znal pod názvem kojotí hněď. Rozložil je na umakart, uhladil je, vytáhl z kapsy bundy fotoaparát a pustil se do focení, s bleskem. Šestkrát si je nafotil zepředu, pak je položil zadní stranou nahoru a pořídil dalších šest snímků. Každou ze čtyř velkých kapes si vyfotil zvlášť. Potom aparát postavil na pult, obrátil kalhoty rubovou stranou ven a pokračoval ve focení. Pak zastrčil foťák do kapsy, kalhoty na pultu uhladil, pořád rubem ven, rozložil přes ně první ze čtyř archů a začal je prokreslovat tuhou na pauzák.

Bavilo ho to. Bylo na tom něco neodmyslitelně uspokojivého. Poslali ho do úpravny oděvů v Hackney, kde se to celé odpoledne učil dělat pořádně a z nějakého důvodu ho těšilo, že jde o léty prověřený způsob zcizování informací. Připomínalo to obtahování náhrobku nebo bronzové plastiky v katedrále. Správně aplikovaná tuha střední tvrdosti zachytí švy a stehy do nejmenších podrobností, podle nichž pak vzorkař oděv okopíruje a vypracuje pokyny pro rekonstrukci střihu.

Zatímco pracoval, mladík otevřel obálku, vytáhl z ní svazečky stodolarovek a potichu si je přepočítal. „Chce to klínek,“ podotkl nakonec.

„Prosím?“ zarazil se Milgrim. Prsty na pravé ruce měl pokryté grafitovým prachem.

„Klínek,“ zopakoval mladík a vrátil peníze do obálky. „Na vnitřní straně stehen. Při slaňování škrtěj.“

„Díky,“ kvitoval to Milgrim a zvedl ruku umazanou od tuhy. „Byl byste tak hodný a otočil mi je? Nerad bych je od toho upatlal.“

„S Deltou do Atlanty,“ oznámil Milgrimovi Sleight, když mu podával obálku s letenkou. Už zase na sobě měl ten oblek, který Milgrima tak vytáčel a který v Myrtle Beach dočasně odložil, ten s nepochopitelně krátkými kalhotami.

„Obchodní třída?“

„Turistická,“ opáčil Sleight se zjevným uspokojením a podal Milgrimovi další obálku. „S British Midland na Heathrow.“

„Turistická?“

Sleight se zamračil. „Obchodní.“

Milgrim se usmál.

„Z letadla máš jet rovnou na schůzi.“

Milgrim přikývl. „Tak zatím.“ Zastrčil si červený tubus do podpaždí a s taškou v ruce vyrazil k odbavení. Prošel přímo pod rozměrnou jihokarolínskou vlajkou, jíž palma a půlměsíc dodávaly nezvykle islámský vzhled.

3

Čurbes

Probudila se do šedivého světla pronikajícího kolem několika vrstev záclon a závěsů. Ležela na zádech a vstřebávala mdlý pokřivený výhled na opakovanou hmyzoidní kartuš, s přibývající vzdáleností čím dál menší a zkreslenější. Police a na nich předměty jako ze sbírky divů. Různě velké lebky z mramoru, slonoviny, zlaceného bronzu. Prázdný okrouhlý spodek klecové knihovny.

Podívala se na hodinky. Krátce po deváté.

Vylezla z postele, oblečená do trička Bollards velikosti XXL, navlékla si přes ně nevelurový župan a odkráčela do koupelny, vysokého a prostorného zákoutí obloženého světležlutými kachlíčky. Pustit obří sprchu vyžadovalo jako obvykle značné úsilí. Bylo to viktoriánské monstrum s původními kohoutky, masivními hroudami pozlacené mosazi. Člověka v ní ze tří stran věznily vodorovné poniklované trubky o průměru deseti centimetrů, jako stvořené pro nahřívání ručníků. Mezi nimi byly zavěšené desky z třícentimetrového skla se zkosenými hranami, novodobý doplněk. Přímo nad hlavou byla upevněná původní sprchová hlavice o průměru tři čtvrtě metru.

Hollis odložila župan i tričko, nasadila si sprchovací čepici na jedno použití, vlezla si do sprchy a namydlila se ručně vyráběným kabinetním mýdlem, slabě vonícím po okurce.

Sprchu měla vyfocenou a uloženou ve svém iPhonu. Připomínala jí stroj času H. G. Wellse. Nejspíš se používala už v době, kdy Wells začal vydávat na pokračování text, z něhož se stal jeho první román.

Při utírání a nanášení hydratačního krému poslouchala skrz okrasnou bronzovou mřížku vysílání BBC. Od posledního poslechu se neudálo nic katastrofálně důležitého, ale ani nic výrazně pozitivního. Běžná rutina počátku jednadvacátého století, s podtexty plnými spirál smrti notně upozaděnými.

Stáhla si sprchovací čepici a prudce pohodila hlavou. V jejím účesu ještě přetrvávalo něco z nadpřirozeného umu kadeřníka ze salonu v obchodním domě Selfridges. Ráda tam chodila na oběd do oddělení potravin, odkud se dá uniknout zadními dveřmi, než ji převálcuje kolektivní nákupní trans. Na cokoli jiného se ale v obchodních domech zmohla málokdy. To už spíš podlehla menším prodejnám a ty bývají v Londýně obzvlášť nebezpečné. Třeba ty japonské džíny, které si teď oblékala. Plod jednoho obchůdku kousek od Inchmalova studia, před týdnem. Zenová prázdnota, misky s úlomky ryzího ztuhlého indiga podobného modročernému sklu. Za pultem pohledná, postarší Japonka v ohozu jako z Čekání na Godota.

S tímhle teď musíš opatrně, napomenula se. S penězi.

Při čištění zubů jí padl do oka novodurový odlitek loga Blue Antu na okraji mramorového umyvadla, mezi krémy a šminkami. Tys mě v tom nechal, oslovila v duchu bujarého mravence se čtyřmi končetinami v bok. Kromě několika šperků to byla jedna z mála věcí, které vlastnila už od chvíle, kdy se s Hubertem Bigendem seznámila. Minimálně jednou se figurky pokusila zbavit, ale nějak ji pořád měla u sebe. Domnívala se, že ji nechala ve střešním bytě, který si Bigend držel ve Vancouveru, ale po příletu do New Yorku ji našla v tašce. Postupem času to komiksové ztvárnění obchodní značky jeho agentury začala považovat, byť jen matně, za jakýsi amulet naruby. Udělala si z něj tajný symbol své neochoty mít s ním ještě někdy něco do činění.

Spoléhala na něj, že jí ho udrží od těla.

Vypláchla si ústní vodou a přitom si říkala, že neměla zas tolik dalšího majetku, který bylo nutné nahradit. O to se dávno před Bigendovým příchodem postarala internetová bublina spolu s neuváženým počinem na poli maloobchodního prodeje gramodesek. Teď na tom nebyla až tak špatně, ale jestli pochopila svou účetní správně, přišla při pádu akcií skoro o padesát procent svého čistého jmění. A tentokrát se o to nijak nepřičinila. Žádné podíly v nově založené firmě, žádný donkichotský obchod s deskami v Brooklynu.

Veškerý její nynější majetek se nacházel v tomto pokoji. Kromě znehodnocených podílů na peněžním trhu a několika beden amerických autorských výtisků zanechaných v Tribece Grand. Vyplivla ústní vodu do mramorového umyvadla.

Inchmale na rozdíl od ní neměl s Bigendem problém, jenže Inchmale, jak dobře věděla, disponoval od narození nejen impozantní inteligencí, ale i praktickou duševní surovostí, jakýmsi vestavěným mentálním mozolem. Bigend ho zajímal. Možná ho i děsil, ale z Inchmalova pohledu se kategorie zajímavého a děsivého víceméně překrývaly. Hollis tušila, že Bigend pro něj není zas tak naprostá anomálie. Nezdravě prachatý, nebezpečně zvědavý všetečka, co se montuje do skrytých struktur světa.

Věděla, že něčemu jako Bigend se prostě nedá vysvětlit, že s ním nechcete mít nic společného. Jen se na vás pak o to víc upne. Hollis už si u Bigenda odsloužila svoje. Bylo to sice krátké období, ale až moc rušné. Pustila je z hlavy a vrhla se do svého spisovatelského projektu, který celkem logicky vyplynul z toho, co dělala (nebo si myslela, že dělá) pro Bigenda.

Ačkoli, připomněla si při zapínání podprsenky a oblékání trička, k penězům, které se teď před jejíma očima smrskly skoro o polovinu, se dostala díky Blue Antu. To musí přiznat. Natáhla si přes tričko tenký černý mohérový svetr, uhladila si ho na bocích a vyhrnula si rukávy. Posadila se na kraj postele, aby se obula. Pak zpátky do koupelny na líčení.

Kabelku, iPhone, klíč se střapcem.

Tak a ven, kolem totožných letohrádků v rozdílných krajinách. Zmáčknout tlačítko a počkat na výtah. Nahnula se blíž k železné kleci, aby ho viděla stoupat. Nahoře měl jakýsi složitý elektromechanický teslovský uzel sloužící k bůhvíjakému účelu, který ani nemusel padělat žádný návrhář, nefalšovaný originál se vším všudy. Ozdobený, jak si vždycky s jistým uspokojením všimla, špetkou vyloženého čurbesu, jediného opravdového smetí, které kdy v Kabinetu viděla. Dokonce i pár zatoulanými cigaretovými špačky, jelikož Angličani jsou v tomhle ohledu zvířata.

A dolů, do patra nad přepychově obloženou vstupní halou, kde nezůstaly žádné důkazy po včerejší chlastačce a networkingu. Obsluha, povzbudivě imunní vůči výzdobě protáhlého sálu, už se věnovala svým ranním povinnostem. Hollis došla až dozadu a usadila se u stolku pro dva pod čímsi, co snad původně bylo intarzovaným stojanem na pušky, teď v něm ale spočívalo několik narvalích klů.

Italská servírka jí bez pobízení přinesla konvici kávy, menší konvičku napěněného mléka a Timesy.

Když spatřila Huberta Bigenda, jak vychází po schodech na druhém konci sálu, zahalený ve velkém baloňáku barvy kytu, už se pouštěla do druhého šálku kávy, noviny stále netknuté.

Ubíral se k ní salonem jako ukázkový exemplář milovníka velurových županů a budil zdání, že ho snad na sobě i má, protože si zrovna povoloval pásek baloňáku a shrnoval klopy v krymském stylu, aby jí předvedl jediný oblek v odstínu kleinovské modři, jaký kdy viděla. Při každém jejich setkání z něj měla dojem, že se od minula viditelně zvětšil, aniž však výrazněji přibral na váze. Jako by prostě povyrostl. Nebo k ní možná nějak pronikl blíž.

Stejně jako teď. Snídající osazenstvo Kabinetu se od něj odtahovalo, když procházel kolem. Vedla je k tomu ani ne tak obava z jeho obřího vlajícího pláště a nebezpečně rozhoupaného pásku jako vědomí, že je nevidí.

„Hollis,“ oslovil ji. „Vypadáte úžasně.“ Vstala a nastavila se ke vzdušnému polibku. Zblízka jí vždycky připadalo, že v sobě má nějak moc krve, určitě aspoň o několik litrů víc. Růžovoučký jako prasátko. Teplejší než běžný člověk. Navoněný nějakou staromódní kolínskou evropských holičů.

„To určitě. Podívejte se na sebe. Na svůj oblek.“

„Od Fishe,“ pochlubil se a za chřestotu našitých poutek a kroužků na ozdobné šňůrky odložil baloňák. Košili měl bledězlatou a hedvábnou kravatu upletenou ve skoro stejném odstínu.

„Je hodně dobrý.“

„Není mrtvý,“ poznamenal Bigend s úsměvem a uvelebil se v protějším křesle.

„Mrtvý?“ Posadila se.

„Prý ne. Jenom není k nalezení. Vypátral jsem jeho střihače. V Savile Row.“

„To je kleinovská modrá, ne?“

„Samozřejmě.“

„Vypadá radioaktivně. Na obleku.“

„Vyvádí lidi z míry.“

„Doufám, že jste si ho nevzal kvůli mně.“

„Kdepak.“ Usmál se. „Nosím ho, protože je mi v něm dobře.“

„Kávu?“

„Černou.“

Mávla na Italku. „Tak co black metal?“

„Rychlé vybrnkávání na jedné struně,“ řekl možná trochu podrážděně. „Bubnování s užitím dvojšlapky. Podle Rega na tom něco je.“ Mírně naklonil hlavu na stranu. „A podle vás?“

„Nesleduju to.“ Přilila si do kávy mléko.

Italka se vrátila, aby si mohli objednat. Hollis si řekla o ovesnou kaši s ovocem, Bigend o anglickou snídani.

„Líbila se mi vaše kniha,“ řekl. „Připadalo mi, že se jí dostalo poměrně dobrého přijetí. Hlavně ten článek ve Vogue.“

„‚Stará rockerka vydala obrázkovou knížku‘?“

„Ne, vážně. Je hodně dobrá.“ Uhladil si baloňák, přehozený přes područku. „Pracujete teď na něčem dalším?“

Usrkla kávy.

„V tom by stálo za to pokračovat,“ dodal.

„Že jsem si nevšimla.“

„Pomineme-li možnost skandálu, společnost nerada vidí, aby se někdo, kdo se proslavil v jednom oboru, proslavil i v jiném.“

„Nesnažím se proslavit.“

„Vy už slavná jste.“

„Byla jsem. Krátce. A rozhodně ne moc.“

„Je tu jistá míra nesporné proslulosti,“ konstatoval jako lékař stanovující naprosto očividnou diagnózu.

Oba se odmlčeli. Hollis předstírala, že listuje prvními několika stránkami Timesů, dokud jim Italka s neméně hezkým a neméně tmavovlasým chlapcem nedonesla snídani na tmavých dřevěných podnosech s mosaznými držadly. Ty položili na nízký konferenční stolek a vzdálili se. Bigend si měřil pohledem dívčiny pohupující se boky. „Zbožňuju anglickou snídani. Droby. Jelita. Fazole. Slanina. Byla jste tu předtím, než vynalezli jídlo? Určitě ano.“

„Ano,“ přiznala. „Byla jsem ještě malá.“

„Už tehdy byla anglická snídaně geniální nápad.“ Krájel párek připomínající haggis, ale vařený v žaludku nějakého malého zvířete zhruba o rozměrech koaly. „S něčím byste nám mohla pomoct,“ prohodil a vložil si do úst kolečko párku.

„Nám.“

Rozkousal sousto, přikývl a polkl.

„Nejsme jen reklamní agentura. To přece víte. Děláme i přenosy firemní vize, management prodejců, předpovídání trendů, průzkumy trhů zaměřených na mládež a strategické plánování obecně.“

„Proč ta reklama nakonec nevyšla, ta, co nám zaplatili tolik peněz za to, aby v ní mohli použít Hard to Be One?“

Omočil si podlouhlý kousek toustu v tekutém žlutém středu volského oka, půlku z něj ukousl, rozžvýkal, polkl a otřel si rty ubrouskem. „Záleží na tom?“

„Byla v tom hromada peněz.“

„Byla v tom Čína. Vozidlo inzerované tou reklamou se nedočkalo veřejné premiéry. A ani se jí nedočká.“

„Proč ne?“

„Kvůli problémům s designem. Zásadním. Jejich vláda se usnesla, že to není auto, s jakým by Čína měla vstoupit na světový trh. Zejména ve světle všemožných skandálů se závadnými potravinami. A vůbec.“

„Až tak?“

„Jistě.“ Šikovně si naložil na toust fazole v rajské omáčce. „Nakonec vaši písničku nepotřebovali a pokud víme, všichni vysocí činitelé zodpovědní za onen projekt jsou stále ještě naživu a přímo kypí zdravím. Vesměs optimální výsledek pro všechny zúčastněné.“ Pustil se do slaniny. Hollis ho pozorovala od své ovesné kaše. Jedl rychle, systematicky doplňoval metabolismus, díky němuž pořád jel na nějaké vyšší obrátky. V životě ho neviděla unaveného ani přepadlého. Jako by žil v nějakém vlastním časovém pásmu.

Dojedl jako první a bílý talíř vytřel posledním půltrojúhelníčkem zlatého kabinetního toustu dosucha.

„Přenosy firemní vize,“ prohodil.

„Ano?“ Povytáhla obočí.

„Narativ. Zákazníci nekupují ani tak zboží jako příběhy.“

„Stará vesta. Stopro, protože už jsem to někde slyšela.“ Usrkla vychladlé kávy.

„Z takové myšlenky se do určité míry stane sebenaplňující proroctví. Designéři se učí vymýšlet postavy s vlastním příběhem a pak navrhují zboží buď pro ně nebo s jejich pomocí. Standardní postup. Podobné postupy se užívají i ve vývoji obchodních značek obecně, při vymýšlení nejrůznějších nových produktů a nových firem.“

„To znamená, že to funguje?“

„No ano,“ přitakal, „jenže proto se z toho taky stala samozřejmost. Jakmile vymyslíte, jak na to, výsledek ztratí šmrnc. A ten se přesune jinam.“

„Kam?“

„Tím se právě budete zabývat vy.“

„Nebudu.“

Usmál se. Jako obvykle měl těch bělostných zubů nějak moc.

„Máte mezi zuby slaninu,“ prohodila, i když neměl.

Zakryl si ústa bílým lněným ubrouskem a pustil se do hledání neexistujícího kousíčku slaniny. Pak servítek odtáhl a zašklebil se.

Tvářila se, že ostří. „Už je to asi v pořádku,“ řekla pochybovačně. „A o váš návrh nemám zájem.“

„Jste bohémka,“ prohlásil, složil servítek a umístil ho na tác hned vedle talíře.

„Co to znamená?“

„Skoro nikdy jste nevykonávala stálé placené zaměstnání. Jste na volné noze. Vždycky jste byla. Nenahromadila jste žádný opravdový majetek.“

„Ne že bych se o to nesnažila.“

„Ne, ale když už se snažíte, nedáváte do toho srdce. Já jsem taky bohém.“

„Vy jste suverénně nejbohatší člověk, jakého jsem kdy potkala, Huberte.“ Už když to říkala, věděla, že to není doslovná pravda, ale všichni její známí, kteří by mohli být bohatší než Bigend, byli obecně ve srovnání s ním dost nudní. Bigend byl určitě nejproblematičtější boháč, na jakého dosud narazila.

„To je vedlejší efekt,“ upřesnil puntičkářsky. „A kromě jiného je to vedlejší efekt mého svrchovaného nezájmu o bohatství.“

A Hollis zjistila, že mu vlastně věří, tedy aspoň v tomhle ano. Byla to pravda a projevovalo se to na jeho schopnosti riskovat. Z praxe věděla, že právě proto je v jeho blízkosti tak příznačně nebezpečno.

„Má matka byla bohémka,“ dodal.

„Phaedra,“ vybavilo se jí, ani nevěděla jak.

„Zajistil jsem jí co nejpříjemnější stáří. To u bohémů nebývá pravidlem.“

„To od vás bylo hezké.“

„Reg je víceméně vzorem úspěšného bohéma, viďte?“

„Asi jo.“

„Pořád na něčem pracuje. Ale pořád. Vždycky na něčem novém.“ Zadíval se na ni přes těžké stříbrné konvice. „A vy?“

A jí bylo v tu chvíli jasné, že ji dostal. Jako by jí viděl do duše. „Ne,“ řekla, jelikož nic jiného se na to vlastně ani říct nedalo.

„To byste měla. Vtip je samozřejmě v tom, že vesměs nezáleží na tom, co to bude. Pokud máte umělecké sklony, všechno, co děláte, vede vždycky k dalšímu tvůrčímu projektu. Tak to přece probíhalo posledně, ne? Napsala jste tu knihu.“

„Jenže vy jste mě obelhal,“ vyčetla mu. „Předstíral jste, že máte svůj časopis a já pro něj píšu.“

„A potenciálně jsem ho taky měl. Měl jsem redakci.“

„Jednoho člověka!“

„Dva,“ opravil ji, „pokud počítám i vás.“

„Takhle já pracovat nemůžu. To odmítám.“

„Takhle byste ani nepracovala. Tohle je mnohem méně... spekulativní.“

„Copak vám NSA nebo kdo neodposlouchával telefon a nečetl vám e-maily?“

„Ale teď už víme, že to dělají všem.“ Povolil si bledězlatou kravatu. „Tehdy jsme to nevěděli.“

„Vy jo. Uhodl jste to. Nebo zjistil.“

„Někdo,“ změnil téma, „pracuje na poněkud neotřelé metodě přenosu firemní vize.“

„To vaše uznání zní odměřeně.“

„Na jistém skutečně provokativním využití prázdna,“ pokračoval s ještě menším nadšením.

„Kdo?“

„To nevím. Nepodařilo se mi to zjistit. Mám pocit, že si někdo přečetl a pochopil moje pracovní poznámky. A možná k nim dopisuje další.“

„Tak pošlete Pamelu,“ navrhla. „Ta tomuhle všemu rozumí. Nebo někoho jiného. Určitě máte hotovou malou armádu lidí, co tomuhle všemu rozumějí.“

„A to je právě to. Jelikož ‚tomuhle všemu rozumějí‘, nedopídí se ničeho, co má šmrnc. Neobjeví nic nového. Co hůř, zadupou to, neúmyslně to pohřbí pod určitou tuctovostí, která se nevyhnutelně pojí s odbornou kvalifikací.“ Osušil si rty složeným ubrouskem, ačkoli nic nenasvědčovalo tomu, že by to bylo nutné. „Potřebuju divokou kartu. Potřebuju vás.“

Pak se opřel a zahleděl se na ni přesně tak, jak předtím pozoroval úhledný zadeček vzdalující se Italky, ale Hollis pochopila, že v tomto případě to nijak nesouvisí se sexem.

„Proboha,“ vypadlo z ní, až ji to samotnou zaskočilo a najednou si přála být úplně maličká. Tak malá, aby se mohla schoulit do čurbesu na střeše steampunkového výtahu, mezi těch pár cigaretových filtrů v barvě korku.

„Říkají vám něco ‚Gabrielovi ohaři‘?“ zeptal se.

„Ne.“

Usmál se. Zjevně ho to potěšilo.

4

Paradoxní antagonista

Milgrim bděl pod tenkou pokrývkou aerolinek Midland ve ztemnělém oddělení svého letu na Heathrow. Tubus z červeného kartonu měl pro jistotu položený u sebe.

Prášky si vzal asi před čtvrthodinou na základě výpočtů provedených na obálce palubního časopisu. Přesuny mezi časovými pásmy umějí v dávkovacím harmonogramu nadělat pěknou paseku, hlavně když se člověk nesmí dozvědět, co přesně užívá. Ať už mu lékaři v Basileji předepsali cokoli, nikdy to neviděl v podobě od výrobce, a tak se nemohl dopídit, co by to mohlo být. Vysvětlili mu, že je to úmyslné a pro jeho léčbu nezbytné opatření. Všechno dostával přebalené, v různě velkých nevýrazných bílých želatinových kapslích, které měl zakázáno otvírat.

Prázdné bílé platíčko s rozpisem dnů a hodin vyvedeným drobounkým, precizním rukopisem zastrčil hluboko do kapsy na opěradle sedadla. Po příletu na Heathrow zůstane v letadle. Nic, co by se mělo pronášet přes celnici.

Cestovní pas měl na hrudi, pod košilí, ve Faradayově síťce chránící informace na zabudovaném RFID čipu. Sleight byl na sledování s pomocí RFID čipů vysazený. Umožňovaly radiofrekvenční identifikaci. Zřejmě se dávaly do lecčeho a rozhodně byly ve všech nových amerických pasech. Sám Sleight přitom na špehování s pomocí radiofrekvenční identifikace nedal dopustit a Milgrim tušil, že asi proto mu dělá takové starosti. Člověk může sedět ve vstupní hale nějakého hotelu a na dálku sbírat informace z pasů amerických podnikatelů. Faradayova síťka odstiňující veškeré rádiové signály to znemožňovala.

Dalším příkladem Sleightovy posedlosti zabezpečením, nebo z Milgrimova pohledu dozorem, byl Milgrimův mobil Neo. Měl skoro nepředstavitelně mrňavou zobrazovanou klávesnici, která se dala ovládat jen stylusem. Milgrim měl podle vyjádření kliniky velmi dobrou vizuomotoriku, ale posílání esemesek od něj vyžadovalo přímo klenotnické soustředění.

Ještě víc ho ale vztekalo, že Sleight mu na mobilu nastavil, aby se displej zamykal po třiceti vteřinách nečinnosti a on teď musí zadávat heslo, jakmile se zamyslí na déle než dvacet devět vteřin.

Už si na to stěžoval, ale Sleight mu vysvětlil, že to potenciálním útočníkům poskytuje jen třicetivteřinové okno, v němž mohou do mobilu proniknout a číst si v něm a že správcovská práva každopádně nepřicházejí v úvahu.

Milgrim si z toho vyvodil, že neo není ani tak mobil jako něco na způsob nepopsaného listu, který může Sleight průběžně aktualizovat bez jeho vědomí či souhlasu a doinstalovávat nebo z něj naopak mazat aplikace podle potřeby. Navíc každou chvíli zamrzl a bylo zapotřebí ho restartovat. Sleight tomu říkal „zpanikaření jádra“, stav, s nímž se Milgrim hned dokázal snadno ztotožnit.

Poslední dobou však už tak snadno nepanikařil a pokud ano, uměl se zjevně zrestartovat sám. Byl to, jak mu oznámila jeho kognitivní terapeutka na klinice, spíš průvodní jev jiných činností než něco, co by se člověk mohl naučit dělat nezávisle na všem ostatním. Milgrim radši ten průvodní jev pozoroval nepřímo, letmými pohledy úkosem, aby se náhodou nepřestal projevovat. Od terapeutky se dozvěděl, že jeho největším osobním úspěchem, co se onoho průvodního zmírnění úzkosti týče, je, že už nebere benzáky tak ustavičně, jak jen to jde.

Dokonce už je zřejmě nebral vůbec, jelikož na klinice prošel velmi pozvolným absťákem. Nebyl si jistý, kdy přesně s nimi skoncoval, jelikož neoznačené kapsle mu to znemožňovaly zjistit. A těch spolykal spoustu. Mnohé z nich obsahovaly různé potravinové doplňky, jelikož klinika fungovala na bázi jakési obskurní přírodní léčby, kterou si Milgrim spojoval se samotnými základy švýcarskosti. V jiných ohledech ovšem byla terapie dost razantní a zahrnovala všechno možné od opakovaných krevních transfuzí až po nasazení látky, kterou označovali za „paradoxního antagonistu“. Ta měla za následek velice zvláštní sny, v nichž Milgrima pronásledoval Paradoxní antagonista osobně, nezřetelná postava, kterou si z jakéhosi důvodu spojoval s barevnými schématy amerických reklamních ilustrací z padesátých let. S průbojností.

Po terapeutce se mu stýskalo. Byl nadšený, že si může popovídat rusky s tak úžasně vzdělanou ženou. Nějak si neuměl představit, že by to všechno absolvoval v angličtině.

Na klinice strávil osm měsíců, déle než kterýkoli jiný klient. Ti se ho při každé příležitosti diskrétně vyptávali, jak se jmenuje jeho firma. Milgrim zpočátku odpovídal pokaždé jinak, ale vždycky uvedl nějakou ikonickou značku svého mládí – Coca-Cola, General Motors, Kodak. Když to slyšeli, valili oči. Ke konci pobytu přešel na Enron. To oči naopak přivírali. Zčásti za tím byl terapeutčin pokyn, ať se s pomocí internetu obeznámí s událostmi uplynulého desetiletí. Koneckonců je všechny, jak zcela správně podotkla, promeškal.

Tenhle sen se mu zdá v bílém pokoji s vysokým stropem a podlahou z nabíleného dubu. S vysokými okny, za nimiž padá sníh. Venkovní svět je úplně tichý, plochý. Světlo se line z neznámého zdroje.

„Kde jste se naučil rusky, pane Milgrime?“

„Na Kolumbijské univerzitě. V New Yorku.“

Její bledá tvář. Matné černé vlasy s pěšinkou uprostřed, sčesané dozadu a pevně stažené.

„Své předchozí poměry jste označil za doslovné zajetí. To bylo po univerzitě?“

„Ano.“

„V čem vidíte rozdíl oproti své nynější situaci?“

„Jestli ji vnímám jako zajetí?“

„Ano.“

„Ne ve stejném smyslu.“

„Napadá vás, co je mohlo vést k tomu, že za vás uhradili velmi vysoké poplatky účtované touto klinikou?“

„Ne. Vy ano?“

„Ani vzdáleně. Chápete, co v mé profesi obnáší lékařské tajemství?“

„Že nemáte nikomu prozrazovat, co vám řeknu?“

„Přesně tak. Domníváte se, že bych to udělala?“

„To nevím.“

„Ne. Když jsem přistoupila na to, že sem přijedu a budu s vámi pracovat, dala jsem to jasně najevo. Jsem tady pro vás, pane Milgrime. Ne pro ně.“

„To je dobře.“

„Ale právě protože jsem tady pro vás, pane Milgrime, mám o vás starost. Procházíte zde něčím na způsob zrození. Chápete?“

„Ne.“

„Při příchodu na tuto kliniku jste byl neúplný. Teď už nejste tak neúplný, ale vaše uzdravení je nevyhnutelně složitý organický proces. Pokud budete mít velké štěstí, bude trvat po zbytek vašeho života. ‚Uzdravení‘ je v tomto případě možná zavádějící výraz. V některých ohledech se vám zdraví navrací, to rozhodně, ale ještě důležitější je to, co vám dosud chybělo. Klíčové aspekty vývoje. Po určitých stránkách jste zakrněl. Teď dostáváte možnost růstu.“

„Ale to je dobré, ne?“

„Dobré, to ano. Příjemné? Ne vždycky.“

Na Heathrow už čekal vysoký černoch s dohladka oholenou hlavou a držel před sebou psací podložku, na kterou kdosi červeným fixem se středně silným hrotem napsal „mILgRIm“.

„Milgrim,“ ohlásil se mu Milgrim.

„Odběr moči,“ odvětil muž. „Tudy.“

Odmítnutí namátkového testu by znamenalo ukončení smlouvy. To mu dali jasně na srozuměnou hned na začátku. Nevadilo by mu to tak moc, kdyby dokázali odebírat vzorky v méně nevhodných okamžicích, ale předpokládal, že právě o to asi jde.

Muž ho odvedl na veřejné záchodky, zjevně vytipované předem. Cestou odstranil jeho červené jméno z psací podložky, zmačkal je a zastrčil si je do černého svrchníku.

„Tudy.“ Svižně prošel kolem řady britských toaletních sklípků skýtajících neskutečné soukromí. Žádné kabinky ani kóje, ale regulérní uzoučké komůrky s opravdovými dveřmi. Byl to obvykle první kulturní rozdíl, který tady Milgrima udeřil do očí. Napadlo ho, že Angličanům nejspíš americké veřejné záchody připadají nevídaně polokolektivní. Muž ukázal na prázdnou záchodovou místnost, ohlédl se přes rameno, pak rychle vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře, zamkl a podal Milgrimovi uzavíratelnou igelitovou obálku obsahující zkumavku s modrým uzávěrem. Milgrim opatrně postavil červený kartonový tubus do kouta.

Věděl, že se musejí dívat. Jinak by mohl prohodit zkumavky a podstrčit jim cizí čistou moč. Nebo dokonce, jak se dočetl v newyorských bulvárních plátcích, použít speciální umělý penis.

Vytáhl zkumavku z obálky, odtrhl papírovou plombu, sňal modrý uzávěr a naplnil ji, přičemž se mu vybavila fráze „bez velkých cirátů“. Pak ji zavíčkoval, vložil do obálky a odevzdal mu ji tak, aby muž nepřišel do styku s teplem jeho čerstvé moči. Už se v tom docela zdokonalil. Muž vhodil obálku se zkumavkou do hnědého papírového sáčku, ten přeložil a schoval si ho do kapsy svrchníku. Milgrim se otočil a pokračoval v močení, zatímco muž odemkl a vyšel ze záchodu.

Když se Milgrim vynořil, muž si zrovna myl ruce a od majestátního dómu lebky se mu odráželo světlo zářivky.

„Jaké tu máte počasí?“ zeptal se Milgrim a namydlil si ruce pomocí bezdotykového dávkovače. Kartonový tubus odložil na zastříkaný pult z imitace žuly.

„Prší,“ odpověděl muž a osušil si ruce.

Milgrim ho napodobil a vlhkým papírem pak ještě otřel spodní plastovou krytku tubusu.

„Kam jedeme?“

„Do Soho.“

Muž vyšel ven a Milgrim za ním. Příruční tašku měl přehozenou přes rameno a tubus zastrčený do podpaží druhé ruky.

Pak si vzpomněl na svoje neo.

Jakmile ho zapnul, mobil začal vyzvánět.

5

Jako šafránu

A když konečně sešel po schodech do vstupní haly Kabinetu, s límcem baloňáku vyhrnutým tak, až připomínal upíří pelerínu, a s každým dalším krokem klesal níž a níž, dokud se jí neztratil z dohledu, opřela si hlavu o kluzký brokát a zadívala se na šroubovité bodce narvalích klů v ozdobném stojanu.

Pak se posadila rovně a objednala si bílou kávu, ne konvici, ale šálek. Už bylo po snídani a strávníci se rozprchli, takže v sále zůstala jen Hollis a dva Rusové v tmavých oblecích, kteří připomínali kompars z toho Cronenbergova filmu.

Vytáhla iPhone a vygooglila si Gabrielovy ohaře.

Než dorazila káva, zjistila, že Gabrielovi ohaři je název románu od Mary Stewartové, minimálně jednoho cédéčka a taky minimálně jedné kapely.

Bylo jí jasné, že všechno už někdy posloužilo jako název cédéčka, stejně jako všechno už někdy posloužilo za název kapely. Proto taky posledních asi tak dvacet let mají kapely převážně zapomenutelné názvy, skoro jako by na to začaly být hrdé.

Ale původní Gabrielovi ohaři byli zřejmě pověra, pověst. Lovečtí psi, ozývající se v oblacích za větrných nocí, třebaže jen slabě. Zřejmě blízcí příbuzní Divokého honu. Rozhodně Inchmalův obor, a to ještě nebyla ta nejbizarnější varianta. V některých obměnách měli ohaři lidské hlavy, případně hlavy malých dětí. Souviselo to s vírou, že Gabrielovi ohaři stíhají duše dětí, které zemřely nepokřtěné. Hollis to tipovala na pohanství přelepené křesťanstvím. A místo ohařů to nejspíš původně byli barváři, tedy psi lovící podle pachu krve. Gabrielovi barváři. Občas taky podle svého typického kejhavého kňučení „gágaví barváři“. Totální inchmalovina. Ten by vhodnou kapelu pojmenoval Gágaví barváři bez mrknutí oka.

„Pro vás, slečno Henryová.“ Zase Italka, s nákupní taškou z lesklého papíru, žlutého, neoznačeného.

„Děkuju.“ Hollis odložila mobil a převzala od ní tašku. Byla secvaknutá a Hollis si při pohledu na ni představila předimenzovanou mosaznou sešívačku na pornografickém stole v recepci, se zásobníkem pojatým jako hlava Turka v turbanu. Ucha byla sešitá s pomocí dvou totožných vizitek procvaknutých na několika místech: PAMELA MAINWARINGOVÁ, BLUE ANT.

Hollis vizitky odstranila a odtrhla ucha od sebe.

V lesklém papíru zůstaly po drátcích díry.

Košile z hodně silné džínoviny. Vytáhla ji a rozložila si ji na klíně. Ne, bunda. Z tmavšího denimu než horní části nohavic jejích japonských riflí, skoro až dočerna. A byl výrazně cítit tím indigem, zemitou pralesní vůní, kterou si pamatovala z obchodu, kde je sehnala. Kovové knoflíky, nýtovací, měly matně černou barvu, antireflexní, a vypadaly zvláštně poprášeně.

Žádné vnější značení. Oděvní štítek, vevnitř pod límcem, tvořila nebarvená kůže o tloušťce běžného opasku, do níž byl vypálený ne název, ale neurčitý a jaksi znepokojivý obrys, v němž rozeznala psa s hlavou dítěte. Cejchovací železo zřejmě vytvarovali z kusu tenkého drátu, rozehřáli a pak nerovnoměrně otiskli do usně, protože byla na několika místech ožehnutá. Pod dolním okrajem koženého štítku, přímo uprostřed, byla našitá malá přehnutá cedulka z bílé tkané stuhy a na ní strojově vyšité tři ostře vyrýsované černé puntíky, uspořádané do trojúhelníku. Označení velikosti?

Pak její pohled opět přitáhl psí cejch a jeho takřka beztvará panenkovská hlava.

„Šest set gramů na metr,“ vyslovila se elegantně prošedivělá profesorka džínoviny. Bundu s logem Gabrielových ohařů před sebou měla rozloženou na třicet centimetrů tlusté fošně z leštěného dřeva, spočívající patrně na litinových nohách továrního soustruhu. „S nopy.“

„S nopy?“

Zlehka přejela rukou po rukávu bundy. „Ta hrubost. Ve vazbě.“

„To je japonská džínovina?“

Žena povytáhla obočí. Dneska na sobě měla tvíd, který vypadal, že ve vlně ještě zůstaly zapíchané trny, khaki oprané tolikrát, že už ztratilo jakoukoli barvu, oxford tak hrubý, že ho klidně mohli utkat na ručním stavu a nejméně dvě rozedrané kašmírové vázanky netradičních, leč rozdílných šířek. „Američan zapomíná, jak taková džínovina dělá. Možná tkané v Japonsku. Možná ne. Kde sehnala?“

„Patří kamarádovi.“

„Vám líbí?“

„Ještě jsem si ji nezkoušela.“

„Ne?“ Žena si stoupla za ni a pomohla jí z bundy. Pak vzala džínový svršek a Hollis si ho s její pomocí oblékla.

Podívala se do zrcadla. Narovnala se. Úsměv. „Ujde to.“ Vyhrnula si límec. „Džísku jsem nenosila už nejmíň dvacet let.“

„Padne moc dobré,“ poznamenala žena. Přejela jí oběma rukama po zádech, těsně pod rameny. „Ramena se sámkem. Uvnitř elastické stuhy, drží tvar. Podle pracovní bunda od H. D. Lee, první polovina padesátá léta.“

„Jestli je to japonská látka, musela být taky vyrobená v Japonsku?“

„Snad. Kvalita zpracování a detailní úprava nejlepší možné, ale... Japonsko? Tunisko? Třeba i Kalifornie.“

„Nevíte, kde bych sehnala další takovou? Nebo jiné věci od téhle značky?“ Nějak se jí nechtělo vyslovit její název.

Setkaly se pohledem, v zrcadle. „Vy znát ‚tajná značka‘? Rozumět?“

„Snad jo,“ přikývla pochybovačně.

„To hodně tajná značka,“ zdůraznila žena. „Nepomůžu.“

„Už jste mi pomohla,“ ujistila ji Hollis, „děkuju.“ Najednou chtěla z toho krásně strohého obchůdku, z pižmového puchu indiga, co nejdřív zmizet. „Mockrát děkuju.“ Navlékla si přes džísku svoji bundu. „Děkuju. Nashle.“

Venku, v Upper James Street, kolem ní prochvátal nějaký kluk, který měl do očí naraženou polokouli tenké černé vlny. Byl celý v černém až na bledou, flekatě neoholenou tvář a bílé okraje podrážek černých bot, umazané od chodníku.

„Clammy,“ vyhrkla bezděčně, když ji míjel.

„Do prdele už,“ procedil Clammy západohollywoodskou američtinou, nabytou poněkud kuriózně a teprve nedávno, a oklepal se, jako by z něj najednou vyprchalo nějaké dlouho střádané napětí. „Co ty tady?“

„Sháním džíny,“ odpověděla a musela na obchod ukázat, jelikož netušila, jak se jmenuje. Přitom zjistila, že podle všeho nemá ani vývěsní štít. „Gabrielky. Žádné nemají.“

Měla pocit, že Clammyho obočí pod černou hučkou vystřelilo vzhůru.

„Něco jako tohle,“ dodala a zatahala se za rozepnutou džísku pod bundou.

Přimhouřil oči. „Kdes to vzala?“

„Od kamaráda.“

„Ty se skoro nedaj sehnat,“ zhodnotil to s vážným výrazem. Jako by ji, k jejímu úžasu a vůbec poprvé, najednou začal brát vážně.

„Nezajdem na kafe?“

Vygumovaný pohled.