Křídla
sebepoznání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivett K. Kollárová

Křídla sebepoznání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnování

Tato sbírka je věnována všem,
kteří mě byť jen zpovzdálí inspirovali,
a těm, kteří při mně stáli.

Předmluva

Pokud jste se podívali na zadní přebal, nebo teprve začínáte číst, asi jste byli překvapeni. Nebojte, opravdu se nejedná o příručku od motivačního kouče, tato básnická sbírka je složená z básní, které jsem během let napsala a které jsem shledala za nejvhodnější k vydání. Je jich poměrně pestrá škála. Jsou tu básně něžné i výbušné, lyrické i epické, smutné, veselé, pohled do mojí duše, skutečné i vymyšlené příběhy.

Proč zrovna Křídla sebepoznání? Jelikož jsem ve věku, kdy se předpokládá, že už sama sebe dobře znám. Nicméně opak je pravdou. Patřím mezi ty – a že jich není málo – kteří stále nemohou najít své místo v tomhle zvláštním, kontrastním světě. Na jedné straně cítím vděčnost, na stranu druhou mám strach o budoucnost, nejen svoji, ale třeba i o budoucnost blízkých a budoucích blízkých.

Hledám, bloudím, zkouším, padám, zvedám se, znovu zkouším a buď znova padám, nebo hurá, došla jsem do cíle. Někdy na několikátý pokus.

Věřím, že nejsem jediná, kdo to takhle má, kdo něco takového zná. A právě proto vznikla Křídla.

Budu moc ráda, když v mé tvorbě naleznete něco vám blízkého, něco, co vás uklidní, potěší nebo i nasadí brouka do hlavy a donutí se zamyslet.

Křídla sebepoznání

Kéž bych mohla roztáhnout křídla,

létat, kam se mi zlíbí,

navštívit slavná sídla

či dostat se k cizímu cíli.

Vlastní býti paní,

co už nemyslí na to, co bylo.

Dosti bylo vzpomínání

a výčitek, jak zle se žilo.

Chci lépe neúspěchy snášet,

už neslyšet vnitřní hlas,

který mi nadává do ostud.

Chci ovoce sebelásky sázet,

nevyčítat si pro sebe čas,

pochopená být pro odstup.

Je to sobectví snad,

přání aspoň pocitu svobody?

Konečně v sobě se vyznat

a neříkat si podvody.

Toužím po toleranci své bytosti,

být sama sebou a nevěnovat odsuzujícím pohledům

tolik té své pozornosti,

kterou bych mohla dáti svým křídlům.

Sen o žádosti o ruku

Asi je to šílené, že píši o tom zdání,

odpusť mi tenhle popis laskavě.

Kéž se nedopustím Tvého zklamání,

pokusím se ho popsat hravě.

Poštovní holub přinesl list v obálce,

ze zvědavosti otevřela jsem ho.

Psal jsi v něm: „Zdravím Tě v dálce,

posílám něco upřímného.

Tak rozumíme si jako bratři,

dokonce bližší jsme si.

Zřejmě k lásce tohle patří,

že činím tyhle věci.

Myšlenka jedna svádivá,

krásná, ale asi vyděsí Tě.

Chtěl bych, abys byla žena má,

přijala bys jméno mé.

Byli bychom dobří manželé,

lásku bychom k sobě měli.

Šťastni bychom byli neustále,

žili si tak, jak bychom chtěli.“

Šedivé město

V městě šedivém na lavičce v parku

otevřela slečna sešit s verši a rýmy

a přiložila ta slova k malému dárku,

mladého pána seznámila s nimi.

V městě v barvě myšího kožichu,

v místě poslední zeleně,

zlomila poetka svou pýchu

otázkou: Chce tvé srdce mě?

Tenkrát v onom místě, které je zahaleno kouřem šedi,

rozzářila se nebem sluneční záře

při té dlouhé něžné zpovědi,

kdy hleděli si do tváře.

Jeskyně

Ve tmě bloudila dívka dlouze,

s pocity po světlu touze,

s přáním konce svojí nouze.

„Už zde jsem dlouhý čas,

kdy uvidím venek zas?

Chci objímat maminku, pohladit sestru,

tátou se vést, být za nevěstu.

Ale koho já bych byla paní –

kde bych našla svého pána,

když zde žádné svítání –

jak bych mohla býti vdaná?

Bloudila dívka dlouhou dobu,

nevěděla, co bude dál,

když vtom narazila na osobu –

muže, co též ji nepoznal.

Hořící svíci držel v dlani,

světlem mířil on na ni.

Dal se do řeči s tou dívkou,

představil se přezdívkou.

„Proč bloudíš zde, bez světla?“

„V krocích jsem se já spletla.

Šla jsem jednou projít se,

nalezla jsem tuhle jeskyni,

zabloudila jsem při prohlídce,

tma mi byla svědkyní,

té změny pláče ze sebelitujícího,

na projevy touhy po uzdravení duše,

touhy po objetí člověka milujícího,

přání vidět a cítit vůni růže.“

„Nevysvobodím tě zcela z tvého prokletí –

nejsem Freudův žák.

Již neplakej, slečno krásná,

nebudeš zde půl století,

volná zas budeš jako pták –

kéž budeš brzo i šťastná.

Chytni mě za ruku, slečno hezká,

společná bude zřejmě naše stezka.

Pojď, pojď, vyvedu tě ven,

ať můžeš splnit si svůj sen.“

Vyvedl tedy Aslan Ayšu z ponurého prostředí,

kde bloudila ona dlouze.

Věnovala tomu zrzkovi vděku objetí,

ve vší počestnosti pouze.

Dali si adresy, aby mohli si psát,

Aslan začal mít Ayšu rád.

A pak i dívka začala cizince milovat,

půvab žití si uvědomovat.

Enid

Dětský svět vládl myslí mou,

ať už jsem zdravá byla,

či mě duševní nemoc skolila,

či ještě žila jsem se svou rodinou.

Ty vyprávěnky pro brášky malé,

které nám pomáhaly zvládnout čas,

kdy skončilo období dokonalé,

když drahý táta opustil nás.

Trvalo to, než se ze mě stala uznávaná dáma,

paní, u které děti chtěly,

aby byla jejich máma,

říkající jim, jak jsou skvělí.

„Báječné, úžasné,“ hlásila jsem o dopisech a dárcích

od svých malých fanoušků,

od těch krásných drahoušků,

co motivací byli do dalších prací.

Ale co dcerky – děvčata moje?

Měla jsem k nim vztah?

Vím snad o mateřské lásce, co je,

či to byl jen k udržení svazku tah?

Na fotografiích čtu z psacího stroje,

příběhy o tajemství, dobrodružství či pěti kamarádech.

Ale maska usměvavá to byla,

už od mimin z těch dvou ztrácím dech.

„Zlaté dívenky, co vůbec nepláčou“,

psala jsem v jednom psaní

pro své mladé čtenáře,

což nejen pro ně bylo velké lhaní,

i dcerám lhala jsem do tváře.

Denně psala jsem 6 000 slov –

cože? Že to se napsat nedá?

Že jedna žena nezvládne 762 knížek?

A to stalo se již za psacího stroje dob!

Úspěchy byl můj denní chleba,

pro mnohé z toho hned byl křížek.

„Určitě má na to lidi!

Přece tohle sama nedokázala.“

Po těch letech se pravda jinak vidí,

však já se z lana klamů nikdy nerozvázala.

Správná pětka, Neposlušná Amélie,

skřítek Noddy či Dvojčata.

Ať můj fantastický svět stále žije,

nejen pro malé kluky a děvčata.