Eloisa James

MY AMERICAN DUCHESS

Copyright © Eloisa James, 2016

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-410-6

Tuto knihu věnuji dvěma mladým Angličanům,

Joeovi a Leanne, kteří přijeli z Yorku v Anglii

na návštěvu do našeho bytu v New Yorku.

Joe nosil čtyři dny v kapse diamantový prsten,

než objevil v Central Parku to pravé místo.

Kéž je váš společný život stejně romantický

jako tento román – a jako Joeova nabídka k sňatku,

která je, upřímně řečeno, snem autorů milostných románů.

Poděkování

Moje knihy jsou jako malé děti; k tomu, aby se dostaly do kultivované podoby, potřebují celou obec. Chci tedy vyjádřit velkou vděčnost své obci: své vydavatelce Carrii Feron; agentce Kim Witherspoon; své spolupachatelce Lindě Francis Lee; designérům webových stránek Wax Creative; a svému osobnímu týmu: Kim Castillo, Anne Connell, Franceze Drouin a Sherlene Martin Moore. Také lidé z různých oddělení HarperCollins, od výtvarného přes marketingové po styk s veřejností, odvedli úžasnou práci, aby tuto knihu dostali do rukou čtenářů: každému z vás patří můj srdečný dík.

1. kapitola

6. dubna 1803

Ples lady Portmeadowové

na počest Charitativní nemocnice,

15 Golden Square East End

Lord Cedric Allardyce přesně ve 21 hodin večer úhledně klesl na kolena a oznámil svůj záměr získat ruku slečny Merry Pelfordové.

Merry hleděla na jeho zlaté kadeře a nemohla uvěřit, že se to děje právě jí. Potlačila nervózní smích, když Cedric pochválil štíhlost jejího prstu, než na něj navlékl diamantový prsten.

Připadala si jako na jevišti, kde hraje roli vyhrazenou jemné, křehké Angličance. Původní herečka se neukázala, a tak její místo zaujala vytáhlá Merry Pelfordová.

Ale ve 21.02, jakmile Cedric skončil se svou lyrickou nabídkou k sňatku, zahnala pochybnosti a souhlasila, že se stane jeho ženou.

Merrina opatrovnice, teta Bess, nacházející se v tanečním sále, si nemyslela, že se Cedric a Merry k sobě nehodí. „Ti dva spolu vytvářejí nádherný kontrast – jako noc a den,“ řekla a zadívala se na Cedrikovy zlaté vlasy. „Ne, jako půlnoc a úsvit. To není špatné; budu si to muset poznamenat.“

„Moje teta je básnířka,“ řekla Cedrikovi Merry.

Než mohla Bess napsat pár řádků, Merrin strýc Thaddeus – který se odmítavě stavěl k jakýmkoliv veršům – odvlekl Cedrika do karetní herny. Merry si okamžitě stáhla rukavičky a ukázala prsten s diamanty.

„Cedric se přátelí s princem z Walesu,“ zašeptala.

Bess povytáhla obočí. „Vždycky je užitečné znát se s těmi, kdo jsou u moci, i když se mi nezdá, že by si svou proslulost zasloužili vlastními přednostmi.“

Merrina teta vyrostla v kolébce americké vyšší společnosti známé jako Beacon Hill; její otec pocházel z rodiny Cabotů a matka ze Saltonstallů. Neochvějně věřila, že představuje vrchol společnosti, jíž neotřese ani přítomnost těch nejnadutějších aristokratů.

„Cedric věří, že se Jeho Výsosti křivdí,“ řekla rezolutně Merry. Bere si Angličana a to znamená, že musí přijmout anglické ideje.

„Jediný princ, kterého jsem až dodnes potkala, byl ten Rus, který se dvořil tvé sestřenici Kate,“ řekla Bess. „Není nic horšího než muž, který se příliš často klaní. Kýval se jako čertík v krabičce; už při pohledu na něj mě rozbolela hlava.“

„Princ Evžen,“ podotkla Merry a přikývla. „Vždycky nosil bílé rukavice.“

„Bílé rukavice u muže mají svůj čas a místo. Ale on s rukavicemi a s ukláněním připomínal králíka, co kmitne ocasem, než uteče.“

Teta Bess opravdu uměla vymýšlet metafory.

„Nádherný večer,“ pokračovala, „a ještě lepší by byl, kdyby tu s námi mohl být tvůj otec, ale jsem si jistá, že on i tvoje blahoslavená matka na tebe dohlížejí. Nejspíš to byl on, kdo mi nasadil do hlavy nápad navštívit Anglii!“

Merry přikývla, i když si otcovým zásahem nebyla moc jistá. Pan Pelford byl zarytý vlastenec, vždyť ho dokonce zvolili, aby zastupoval Massachusetts v Ústavním konventu.

Vydal se ve světě svou vlastní cestou, zbohatl díky úspěšnému patentu tkacího stroje a spekulacemi s nemovitostmi, pak dokonce kandidoval do Sněmovny reprezentantů. Merry si myslela, že kdyby nepodlehl srdeční chorobě, mohl se stát prezidentem Spojených států.

Myšlenky její tety se musely ubírat stejným směrem, protože dodala: „Ovšem když o tom přemýšlím, možná by se takový nápad tvému otci nelíbil. Pravděpodobněji za to mohla tvoje matka. Vím, že milovala zemi, kde se narodila.“

Merry vtiskla lehký polibek na tetinu růžovou tvář. „Otec by neměl jedinou námitku. Vy a strýček Thaddeus jste ti nejlepší poručníci.“

„Ode dne, kdy jsi k nám přišla, jsi byla opravdu moc milé dítě,“ řekla Bess a zamžily se jí oči. „Snad desetkrát jsi mi vynahradila to, že nemám vlastní děti. Vůbec nemohu uvěřit, že se z mé neteře stane anglická lady.“

To si ani Merry nedokázala představit.

„Všemohoucí Bože, tady je tak přetopeno!“ Teta se začala ovívat vějířem tak energicky, že se péra na její čelence rozvlnila jako lodní plachty. „Připadám si jako jelito v troubě.“

„Co kdybychom si vyšly na balkon?“ navrhla Merry. Dveře na balkon byly otevřené, ale k ochlazení místnosti to nestačilo.

„Pokud přestalo pršet,“ řekla pochybovačně Bess. Na čerstvém chladném vzduchu se však rychle vzchopila. „Tvůj Cedric je okouzlující,“ prohlásila a složila vějíř. „Titul je také moc dobrý, má drahá, ale myslím, že lepší je posuzovat manžela podle jeho vlastních předností – v plné nahotě – jestli chápeš, jak to myslím.“

„Teto Bess!“ Merry se snažila odtáhnout ji od otevřeného průchodu. „Musíte si dávat pozor na to, co říkáte. Urozené Angličanky se snaží být rezervované.“

Není třeba říkat, že Bess se o nic takového nesnažila. „Sál je plný žen, které předstírají, že nikdy nezíraly na mužskou ptákovinu,“ namítla, „zatímco ve skutečnosti chodí po pokoji jako manželky řezníků po rybím trhu.“

„Angličanky mají velice vytříbené způsoby,“ namítla Merry.

„To si rády myslí. Soudit se dá nejlépe podle praxe, má drahá. Podívej se na módu tady. Umím ocenit ty hedvábné pantalóny zrovna tak jako každá žena.“

Merry obrátila oči v sloup. „Teto Bess!“

„Už zase ses zasnoubila, tak mohu říkat, co si myslím,“ odpověděla klidně Bess. „Mimochodem, když mluvím o pantalónech, tvůj Cedric je rozhodně hezky stavěný chlapík.“ Tiše se zachichotala. „To mi připomíná… Slíbila jsem, že si s tvým strýcem zatančím čtverylku. Je nemotorný jako chroust, ale líbí se mu pořádný cval kolem sálu. Pojď, má milá.“

„Pokud vám to nevadí, teto, radši bych ještě chvilku zůstala tady.“

Teta jí stiskla ruku. „Moc se mi líbí, jak se usmíváš. Tvůj Cedric je perfektní společník. Až přijde vaše svatební noc, vy dva budete dovádět jako cvrčci v ohništi.“

S těmito slovy se teta s rozevlátými péry a roztaženým vějířem odebrala zpátky do sálu.

Merry si přehodila přes ramena její šál, aby se k ní nedostal dubnový vzduch, zaklonila hlavu a zadívala se na oblohu.

Neustále zapomínala, že nad Londýnem nesvítí žádné hvězdy, ať prší, nebo ne. Mlha a kouř přinášely do ulic tmu už ve čtyři odpoledne.

Ale Cedric to město miloval, takže tady budou žít. Nemá smysl toužit po hvězdném svitu. Nebo po zahradách.

Merry milovala zahrady a její láska k nim byla mnohem intenzivnější než záliba jejích spolužaček v aranžování květin. Ráda se hrabala v hlíně, jak říkával její strýc, sázela rostliny a přesazovala je, dokud nevytvořila dokonalou zahradu.

V té chvíli vyrazil k balustrádě jakýsi muž a chrlil ze sebe proud kleteb, které by neměla slyšet žádná dívka.

Merry popošla o krok blíže, protože vítala příležitost obohatit svou slovní zásobu o zakázané výrazy. Bohužel, jediné slovo, které zaslechla, bylo hovadina, a to už znala. Všimla si, že pevně sevřel v ruce zábradlí, jako by se snažil ovládnout svůj vztek. Pravděpodobně ho někdo urazil a on se sem přišel uklidnit. Angličtí aristokraté, jak po svém příjezdu do Londýna zjistila, si zřejmě libují ve vyslovování zdrcujících poznámek. Viděla, jak i její milý Cedric pronesl několik urážlivých slov, přestože pouze tehdy, když ho někdo silně vyprovokoval.

No, kdyby měla ve zvyku snadno se urážet, musela by se naštvat na polovinu hostů, kteří zde dnes byli, vzhledem k tomu, jak imitovali její bostonský přízvuk.

Muž, rozmrzele upírající zrak na nevinný hlohový živý plot, zřejmě stojí na společenském žebříčku na některé z nižších příček a lidé v tomto sále ho přehlížejí.

V Americe by si mohl najít svou vlastní cestu, byl by posuzován podle svých předností, ne podle původu. Ale tady? Člověk se narodí do nějaké společenské vrstvy a v ní zůstane až do smrti.

Ten muž jistě není zámožný. Cedrikův oděv se pyšnil zlatými vlákny a pozlacenými knoflíky, ale sako tohoto muže bylo prosté a černé, jaké mívají kvakeři.

Dokonce i z místa, kde stála, poznala, že jeho nákrčník není příliš naškrobený a je uvázán velmi jednoduše. Možná ani nevyužíval služeb komorníka, protože měl krátce ostříhané vlasy a nemoderní účes.

Možná to opravdu je Američan. Vysvětlovalo by to jeho zastaralý střih vlasů a sako. Merry zachvátil pocit sounáležitosti s krajanem, proto popošla k němu a dotkla se jeho rukávu.

Když se k ní otočil, okamžitě poznala, že se mýlila, nejen co se týče národnosti, ale i postavení. Pevná, výrazná brada a sebejisté chování ukazovaly, že se nepochybně jedná o příslušníka britské aristokracie. I jeho vlasy v barvě zašlého kovu vypadaly aristokraticky.

„Pardon…“ Měl hluboký hlas – a Merry připadalo, že v něm zaslechla pohrdání. Zadíval se na její ruku na svém rukávu a ona ji rychle odtáhla.

Proboha…

Anglické dámy nikdy neoslovují cizí muže, takže si zjevně myslí, že se začne ustrašeně choulit jako nějaká služka. V tom případě ho zklame. Žádná Američanka se nebude hrbit před Angličanem, ať urozeným, nebo ne.

Se vztyčenou hlavou se setkala s jeho pohledem a postřehla, že se na jeho tváři mihl záblesk překvapení, „Pane, odpusťte prosím, že jsem se vás dotkla,“ řekla a uklonila se. „Spletla jsem si vás s jedním svým krajanem.“

Už nevěřila, že jí toho muže bylo líto, protože teď nabyla dojem, že se ocitla ve stísněném prostoru s velkou šelmou. O krok ucouvla a chystala se zamířit zpátky do sálu, avšak on popošel k ní a zastoupil jí cestu.

„V tomto období je v Londýně spousta Američanů, že?“ prohodil.

Proboha, vypadá tak nebezpečně. Bylo těžké představit si, že by někdo mohl mít odvahu urazit ho; ve srovnání s ním byl její agresivní bývalý snoubenec Bertie Pike mírný jako beránek.

Podařilo se mu rozrušit ji tak, že bez přemýšlení odpověděla: „Podle Times je v Londýně nejméně třikrát víc Američanů, než bylo před deseti lety.“

Její dřívější guvernantka, slečna Fairfaxová, vždycky říkala, že žádný muž si nepřeje být považován za ignoranta, ale Merry byla přesvědčená, že tomuto muži na tom vůbec nezáleží – protože si je zcela jistý tím, co ví.

Opravdu, neznámý jen mírně povytáhl obočí a zeptal se: „Uváděly Times nějaké vysvětlení pro takový nárůst?“

„Neuváděly. Ale víte, že Američané často studují na vašich právnických školách? Pět mužů, kteří podepsali naši Deklaraci nezávislosti, se vzdělávalo u soudního dvoru Middle Temple.“

Málem se plácla přes ústa. Přešla od nemístných poznámek ke zcela nepřípustným. Americká nezávislost není zrovna téma, které by vzbuzovalo nadšení u anglických aristokratů.

Rychle se uklonila. „Omluvte mě, pane, ale měla bych vyzvednout svého následujícího tanečního partnera.“

V tmavých očích mu zasvítily veselé jiskřičky. „Mohu-li vám dát radu, pamatujte, že žádný anglický gentleman si nepřeje být vyzvednut.“

Jeho zjevné pobavení zmírnilo její nervozitu. „Nemám moc velké zkušenosti s Londýnem, ale už jsem zjistila, že existují angličtí gentlemani, kteří se rádi nechávají vyzvednout,“ řekla a zeširoka se usmála, než si vzpomněla, že dívky by měly pouze ostýchavě zvlnit rty.

„Domnívám se, že hovoříte o gentlemanech, kteří se snaží obohatit se sňatkem se ženou, jež má velký majetek. Copak v Americe nejsou podobní prospěcháři?“

Z jeho tónu bylo jasné, že se nepídí po majetku. Merry už měla plné zuby gentlemanů, kteří ji decentně informovali, že bohatství vynahrazuje její nešťastnou národnost.

„Samozřejmě,“ odpověděla, „ale doma nejsou tak povýšení. Tady se chovají, jako by člověku prokazovali laskavost, zatímco podle mého mínění je to zcela naopak.“

„Správné tvrzení,“ přisvědčil muž.

„I když nejsem úplně spravedlivá. Angličtí gentlemani mají tituly na prodej, a dokonce ani moji bratranci – což jsou Cabotové, kteří získali vliv vlastním přičiněním – nemají u svého jména žádný přídavek vedoucí lidi k tomu, aby se před ním klaněli nebo plazili.“

„Zdá se, že nemáte sklon klanět se a hrbit před otitulovaným gentlemanem, je to tak?“

Neznělo to jako výčitka, což ji uklidnilo. „Ne. Raději posuzuji muže podle toho, čeho dosáhl vlastními schopnostmi, a podle jeho charakteru. Pokud máte titul, pane, omlouvám se, že hovořím tak otevřeně.“

Usmál se, z čehož usoudila, že titul nemá. „Setkala jste se už s mnoha aristokraty…, například s vévody?“

„Setkala jsem se s vévodou z Villiers, a včera večer dokonce s princem z Walesu.“ Merry ztišila hlas a šeptem pokračovala: „Upřímně řečeno, zdálo se, že každý si myslí, že jeho titul z něj činí něco tak výjimečného, jako je pětinohé tele, ale abych byla spravedlivá, vévoda možná očekával zbožnou úctu pouze díky svému saku.“

Připadalo jí, že svým výbuchem smíchu překvapil zrovna tak sebe jako ji.

„Teď, když mě omluvíte, pane, ráda bych se vrátila do sálu.“ Merry byla přesvědčená, že Cedric nemá obavy o její věrnost, ale nemělo smysl vyvolávat skandál tím, že by ji někdo přistihl při tak důvěrném rozhovoru.

Muž se ani se nepohnul. „Povězte mi, považujete se za typickou představitelku amerických dam?“

„V jistých ohledech ano,“ řekla Merry po krátkém zaváhání.

Usmál se. „Jaké jsou americké dámy ve srovnání se svými anglickými protějšky?“

„Víte, americké dámy spíš hovoří, než švitoří,“ řekla Merry a šibalsky se usmála. „Nikdy neomdléváme a náš kořínek je tvrdší než kořínek urozených jemných Angličanek. A také si přidáváme čaj do mléka, zatímco tady se to dělá naopak.“

„Zdá se vám, že výraz jemné charakterizuje slabší pohlaví, které je dnes zastoupeno v sále lady Portmeadowové?“

Merry sevřela rty a uvažovala o dámách s ostřížími pohledy, které vládly londýnské společnosti. „Možná by bylo přesnější říct, že Angličanky se snaží být jemné, a americké ženy ne. Co se týče mě, věřím, že chování ženy je něco, o čem by měla být schopná rozhodovat sama. Nemám v úmyslu podlehnout hysterickému záchvatu a nepodlehnu mu ani v budoucnu.“

„Slyšel jsem o takových záchvatech hysterie, ale ještě jsem neviděl ženu omdlít,“ řekl a zkřížil paže na hrudi.

Měl hezký hrudník. Přejížděla očima dolů k jeho svalnatým stehnům, pak se vzpamatovala a rychle zvedla zrak k obličeji. Jeho výraz se nezměnil, a tak doufala, že si nevšiml jejího nevhodného chování.

Přesto ji někde v koutku mysli napadlo, že teta Bess měla pravdu: u řádného muže mají upnuté hedvábné kalhoty nepochybně svůj půvab.

Trpělivě čekal, co na to řekne. Vyzařovala z něj síla, která neměla nic společného s módním stylem. Když o tom teď přemýšlela, viděla podobnou sebejistotu už kdysi: u bojovníka Mohawků, s nímž se setkala jako dítě.

Potřásla hlavou a myšlenku zahnala. „Ani jednou? V tom případě buď máte štěstí, nebo jste pozoruhodně nevšímavý. Nevšiml jste si, jaký zmatek zavládl o něco dříve, když se zhroutila slečna Cernayová?“

„Přijel jsem teprve před čtvrthodinou. Proč slečna Cernayová omdlela?“

„Tvrdila, že jí po noze přeběhla myš.“

„To je velice zvláštní,“ podotkl, v očích sarkastický nádech. „Lady Portmeadowová je totiž proslulá svou šetrností a ani myším se nechce hladovět.“

„Není důležité, co říkala slečna Cernayová,“ vysvětlovala Merry. „Pravděpodobně ji totiž osahával lord Ma… nějaký lord a ona zděšením omdlela. Nebo možná předstírala mdloby, aby se vyhnula dalším nepřístojnostem. Ať tak, nebo tak, já jsem přesvědčená, že americká lady by začala rázně jednat.“

Muž spustil ruce a přimhouřil oči. „Mám z toho vyvodit, že víte, kdo byl ten ničema, protože osahával i vás?“

„Výraz osahávat je možná trochu nadsazený,“ řekla Merry a všimla si, že v jeho mohutných ramenou se najednou objevil nádech hrozby. „Přesnější by bylo říct, že ji hladil.

Její vysvětlení ho neuklidnilo. „Kdo to byl?“ zeptal se a svraštil tmavé obočí.

Merry rozhodně nechtěla mít na svědomí nějakou nepříjemnou konfrontaci. „Nemám tušení,“ zalhala bezostyšně.

„Mám za to, že vy jste neomdlela.“

„Jistěže ne. Ubránila jsem se.“

„Chápu,“ řekl a zdálo se, že ho to zaujalo. „Co jste přesně udělala?“

„Bodla jsem ho jehlicí,“ vysvětlovala Merry.

„Kloboukovou jehlicí?“

Přikývla a ukázala mu jednu ze dvou diamantových jehlic zdobících horní část jejích rukavic. „V Americe hedvábné rukavičky nahoře zřasíme a protáhneme jimi kloboukovou jehlici. Ta rukavice podepře, ale dá se také použít k tomu, aby zahnala šátrající ruce.“

„Velmi nápadité,“ řekl muž a kývl hlavou.

„Ano, ovšem zmíněný lord mohl hlasitě zaječet,“ řekla Merry rošťácky. „Každý se mohl ohlédnout a podívat se. A já jsem ho mohla pohladit po paži a říct, že vím, že nežity bývají velmi nepříjemné. Mimochodem, věděl jste, že k léčbě nežitů se používá řebříček, a ten také u mužů zabraňuje vypadávání vlasů?“

Cítila, že jí začínají rudnout tváře. On takové opatření nepotřeboval. Jeho vlasy, třebaže je měl krátce ostříhané, byly dost husté, jak viděla i na potemnělém balkonu.

Ale neznámý se od plic zasmál a Merry si oddechla, protože si uvědomila, že poprvé za celý týden – možná dokonce za měsíc – může být sama sebou. Tomu muži se asi skutečně líbí, že mu sděluje takové drobnosti.

„Já naštěstí o nežitech nic nevím,“ řekl. „ Je běžné, že se americké dámy vyznají v takových věcech?“

„Nedokážu si některé věci nechat pro sebe,“ přiznala Merry. „Je to trápení, protože si obvykle včas nevzpomenu, že bych je neměla sdělovat.“

„Proč ne?“

Koutky jeho přísných úst se velmi půvabně o kousek zvedly. Tak, že si uvědomila, že se k němu začíná naklánět. Naštěstí se brzy zarazila.

„V Londýně je jen málo témat vhodných pro konverzaci. Je dost únavné snažit se připomínat si, o čem může člověk debatovat,“ vyslovila svůj názor.

„O kloboucích ano, a o nežitech ne?“

Má v sobě něco uličnického, usoudila Merry. To, jak se jeho oči smály, ji okouzlovalo.

„Přesně tak,“ řekla a přikývla. „Britské dámy jsou náročné společnice.“

„Neříkejte mi, že toužíte mistrovsky zvládnout umění hovořit o ničem.“ Merry se zasmála. „Obávám se, že nikdy nebudu zběhlá v módním žvatlání. Co opravdu nesnáším,“ řekla a uvědomila si, že se mu svěřuje pouze proto, že se zdá, že o její slova má upřímný zájem, „je…“

Zarazila se a napadlo ji, že téma ji vede k tomu, aby urazila jeho krajany. V této zemi je pořád hostem, alespoň do té doby, než se provdá za Cedrika; nepříznivé názory by si měla nechat pro sebe. Výraz jeho očí ji okouzloval – už proto, že nikoho jiného, s kým se dosud setkala, nezajímalo, co si nějaký Američan myslí o jeho zemi. Milovala Londýn už jen pro jeho úžasné veřejné zahrady, ale některé aspekty vybrané společnosti jí připadaly otravné.

„Je způsob, jakým spolu lidé hovoří,“ vysvětlovala a přitom pečlivě volila slova. „Jsou inteligentní, ale jejich inteligence často působí urážlivě.“

Merry cítila ve tvářích čím dál větší horkost. Jistě ji považuje za naprostou naivku. „Není to tak, že bych neoceňovala vtipné poznámky. Ale mnohé poznámky přicházejí na něčí úkor.“

Při těchto slovech se zamračil. „Takoví lidé říkají hlouposti a vy byste je měla ignorovat,“ vyzval ji.

„To nedokážu, ale pokouším se svou vznětlivost ovládat.“

„Myslím, že bych rád viděl projev vaší vášně.“

„Můžete si ze mě utahovat, jestli chcete, pane, ale povím vám, že pro Američanku je zatraceně těžké udělat ze sebe dokonalou anglickou dámu! Měl byste to zkusit.“

Měl ve tváři ohromně půvabný dolíček, když se usmál. „Jsem si jistý, že by se mi to nepodařilo. Zaprvé, v róbě bych nevypadal zdaleka tak překrásně jako vy.“

V tom směru měl pravdu. Byl nezvykle vysoký. Ona ovšem také: byla mnohem vyšší, než by kterákoliv dáma měla být, jak nesčetněkrát poznamenala slečna Fairfaxová.

„Víte vlastně, proč Američané přidávají do mléka čaj, a ne naopak?“ zeptal se, aby pokračoval v předchozím hovoru.

„Protože tak je to přece správné,“ řekla a zamrkala na něj.

Zavrtěl hlavou. „To si myslíte vy. Ale vaši krajané přidávají do mléka horký čaj, aby je zahřáli, pro případ, že by jeho kvalita nebyla taková, jak by si přáli.“

„Proboha,“ zaúpěla. „Neříkejte mi, že toho o Američanech víte tak málo jako všichni ostatní na tomto plese! Hospodyně mé tety by se hanbou propadla, než by naservírovala mléko, které není naprosto čerstvé.“

„Tak proč tedy Američané dávají do svého šálku napřed mléko?“

„Chutná to lépe. Jediný důvod, proč to Angličané dělají naopak, je ten, že jejich porcelán je té nejlepší kvality a nehrozí, že praskne. Horší porcelán praskne, když do něj nalijete vařící vodu a nezchladíte ji mlékem. A ještě než se zeptáte, my z Bostonu pijeme z nejlepšího čínského porcelánu.“

Do prčic. Mávala kolem sebe rukama, což byl jeden z jejích zvyků, kterých se hodlala zbavit. Cedric se jednou zmínil, že dámy by neměly mávat rukama jako italské operní zpěvačky. Jak se její společník usmívá jenom očima, je docela…

Opravdu by se měla vrátit do sálu, než udělá nějakou hloupost. „Omluvte mě, pane, ale musím svému tanečnímu partnerovi umožnit, aby mě našel.“ Usmála se na něj. „Nebo spíše, aby si pro mě zašel. Přeji vám dobrou noc.“

Když se stále nehýbal, chtěla ho obejít.

„Uspokojte moji zvědavost,“ řekl tiše. „Proč proboha vás američtí gentlemani nechávají cestovat do Anglie a užívat si naši sezonu?“

Neměl by se dívat na zasnoubenou ženu s takovým leskem v očích, přestože samozřejmě nevěděl, že je zasnoubená, protože její diamant zakrývala rukavička. Postoupil o krok k ní, tak blízko, že cítila teplo jeho těla.

A pak jeho oči ulpěly na jejích ústech, jako by ho stravovala touha, což vídala u Bertieho.

To je absurdní srovnání, pomyslela si, protože je to anglický gentleman a i hlupák by poznal, že má plně pod kontrolou sebe i své emoce.

Spustil zrak ještě níž, k jejím rukám v rukavicích. Zamračil se. „Jste vdaná?“

„Ne!“ odpověděla rychle. „Ale… Ale…“ Měla by mu říct, že se dnes večer zasnoubila s Cedrikem. Ale z jakéhosi důvodu vyhrkla něco úplně jiného.

„Vysloužila jsem si určitou pověst.“

Upřeně se na ni zadíval. „Překvapujete mě.“

„Ne takovou pověst! Jde jen o to, že jsem se…, no…, abych řekla pravdu, víckrát zamilovala. Ovšem nebyla to opravdová láska, protože pokaždé jsem zjistila, že jsem udělala strašlivou chybu. Musela jsem zrušit dvoje zasnoubení.“

Pokrčil rameny. „Získala jste cenné ponaučení o tom přeceňovaném citu – o lásce. Proč by vám to mělo vysloužit nějakou pověst?“

„Jsem strašlivě nestálá,“ vysvětlovala. „Opravdu. U druhého snoubence to byla zvláště politováníhodná volba, protože se více zajímal o můj majetek než o mě. Žaloval mě za porušení slibu a všichni se o tom dověděli.“

„To přece svědčí o tom, že špatný je on, ne vy,“ řekl zjevně pobaveně.

„Na tom není nic k smíchu,“ namítla Merry ostře. „Dermot žil ze svého očekávání. Tedy z očekávání, že se se mnou ožení.“

„Dostala se jeho žaloba k soudu? Nedovedu si představit, že by některá porota uznala nárok na odškodnění takovému ha…“ Zarazil se. „Takovému hulvátovi.“

„No, tak daleko se to nedostalo. Případ vyřešil můj strýc. Ale bojím se, že se o tom roznesly řeči, a protože jsem zrušila i své předchozí zásnuby, jsou lidé, kteří říkají, že jsem…“

„Nedůvěryhodná?“

A když přikývla, dodal: „Co se stalo s vaším prvním snoubencem?“

„Bertie měl hezký nos, ale byl hrozně agresivní,“ přiznala Merry.

„O nosech jsem nikdy moc nepřemýšlel,“ podotkl její společník. Mírně se naklonil a zadíval se na její nos, až se jí málem dotkl.

Merry vyschlo v ústech. Nádherně voněl po naškrobeném prádle a libavkovém mýdle. Olízla si spodní ret a jeho oči na jejím nosu opět ulpěly, než se napřímil. Vypadal zcela nevzrušeně, zatímco Merrino srdce divoce bušilo.

„Vy máte docela hezký nos,“ řekl.

„Vy také,“ vyhrkla. Měl. Merry se v tom vyznala a jeho nos nebyl ani příliš ostrý, ani moc úzký nebo široký. Byl tak akorát.

„Ale mohl bych být agresivní,“ prohodil.

Merry se zmocnilo slastné vzrušení, zatajila dech a málem se zachichotala. „Bojoval jste někdy v souboji?“ zeptala se s vážnou tváří.

„Nikdy.“

„Bertie dvakrát.“

„Takže se zdá…“

„Během prvního měsíce po našem zasnoubení,“ upřesnila.

„Třeba ho někdo vyprovokoval.“ V jeho očích bylo cosi strhujícího. „Dovedu si představit, že muž zasnoubený s vámi se nebude vlídně dívat na pozornosti projevované jinými gentlemany.“ Jeho oči klidně spočívaly na její tváři, a přece měla tělo jako v ohni. „Myslím, že přitahujete velmi mnoho pozornosti,“ řekl tiše. „Nevyčítám Bertiemu, že vás chtěl mít jenom pro sebe.“

Merrin tep pádil tak prudce, že ho jako řeku valící se z hor slyšela až v uších. „Oba protivníci do něj náhodou vrazili na ulici,“ vysvětlovala. „Souboje se mnou neměly nic společného.“

„Takže je opravdu bojechtivý,“ zamumlal.

Jeho hlas ji objímal jako teplý plášť a Merry se najednou zmocnila opojná představa, že se balkon odtrhl od budovy a spustil oba do objetí temného, teplého moře.

„Když jsem mu vrátila prsten s gravírováním, myslela jsem si, že možná vyzve na souboj i mě,“ řekla ve snaze odlehčit atmosféru.

„On vám dal prstýnek s gravírováním? V Anglii si takové prstýnky dávají mladá děvčata. Nebo učedníci svým milým.“

„Byl docela hezký,“ řekla, jako by chtěla Bertieho hájit. „Květiny na něm vyjadřovaly moje jméno.“

„Samozřejmě,“ prohodil. Nějak, vůbec nevěděla jak, se k ní ještě víc přiblížil. Na tváři cítila jeho teplý dech. „Hrome, jak může květina vyjádřit něčí jméno?“

„Jazykem květin,“ řekla Merry. „Každá květina má nějaký význam, takže jejím prostřednictvím něco sdělujete, jako byste hovořil francouzsky.“ Své vysvětlení pronesla nejistým hlasem, protože jeho tmavé oči na ni tak upřeně hleděly. „Nebo tak něco,“ zašeptala téměř neslyšně.

Z tanečního sálu náhle zazněla hudba a Merry sebou trhla. „Měla bych…“

„Ale napřed mi musíte dopovědět celý příběh.“

Cosi v jeho hlase vyžadovalo, aby uposlechla, a přestože Merry nikdy nedovolovala, aby jí někdo poroučel, pokračovala. „Není to jenom příběh,“ řekla a mírně se na něj zamračila. „Pukalo mi srdce, když jsem Bertiemu vracela prsten. A Dermotovi také.“

„Takže vy jste vrátila i Dermotův prstýnek.“

„On mi nedal prsten s gravírováním,“ řekla Merry a potlačila úsměv. „Byl ohromně pyšný na své zlaté vlasy, a tak zhotovil prstýnek z nich.“

Následoval okamžik naprostého ticha, potom její společník zvrátil hlavu a zařičel smíchem.

Dermotova žaloba byla tak nepříjemná, že se Merry pokoušela vytěsnit jejich zásnuby z paměti, ale mužův smích ji teď zbavil bolesti z ponížení.

„Takže jste v důsledku toho odjela do Londýna,“ řekl po chvíli.

„Moje teta se bála, že se se mnou nikdo nebude chtít oženit.“ Neměla by být na temném balkoně a hovořit s mužem jako on. Měla by mu říct, že jistý gentleman ji požádal o ruku a ona žádost přijala.

„Teta podceňuje váš půvab. Jsem si zcela jistý, že většina lidí v Americe by se prostě domnívala, že jste ještě nepotkala toho pravého. A až ho potkáte, usadíte se spokojeně jako pták ve svém hnízdě.“

Jeho zrak spočíval na jejích neelegantně plných rtech a potom sklouzl ke zrovna tak neelegantním ňadrům, jež krylo sotva pár záhybů růžového hedvábí.

Zhluboka se nadechla, což věci nepomohlo, protože do nosu jí opět proniklo aroma naškrobeného prádla a spolu s ním cosi prchavějšího, podmanivějšího. Mužského. Do tváří jí stoupal ruměnec, a tak upřela zrak na jeho bradu.

„Podle mého názoru nezáleží na tom, jestli jste odmítla tři snoubence nebo třicet,“ prohlásil.

Když se mu opět zadívala do očí, viděla, že velmi korektně upírá zrak na její čelo. Zároveň jeho zastřený hlas vyslal do Merriných nohou nápor prostopášného vzrušení. Najednou si ho představila ve zmačkaných pokrývkách, zpoceného a těžce dýchajícího.

Bláhová myšlenka na ni zapůsobila jako sprška studené vody. Co to, proboha, dělá? „Děkuji vám,“ řekla a prudce přikývla. „Jste opravdu laskavý a bylo mi potěšením s vámi rozmlouvat.“ Bez dalších slov ho obešla a zamířila do tanečního sálu.

Kolem pasu ji objala silná ruka, téměř ji otočila zpátky a přiměla zvednout hlavu.

Jakmile se tvrdá mužná hruď přitiskla k jejímu tělu, zaplavila ji vlna vzrušení. Slečna Fairfaxová by se zhrozila. Ale místo toho, aby se Merry odtáhla, strnula a srdce opět slyšela až v uších.

„Kdo vás osahával?“ otázal se jí.

„Kdo vás tak rozzlobil, než jste vyšel na balkon?“ zareagovala otázkou. Co – nebo kdo – mohlo takového muže rozzuřit?

„Můj bláznivý bratr. A teď bych byl rád, kdybyste odpověděla na moji otázku.“

Už zapomněla, na co se ptal. Jeho pohled byl tak intenzivní, že se cítila zmatená a rozrušená. Nikdy by nedovolila muži – zcela neznámému – aby ji políbil, jestli je to to, o čem uvažuje.

„Jak zněla vaše otázka?“ zeptala se a v nitru se zachvěla, když uslyšela vlastní zadýchaný, svůdný hlas.

„Kdo vás osahával?“ opakoval.

V očích měl bojovný pohled, který Merry připadal absurdně neodolatelný. Vychrlila pravdivou odpověď, než si to stačila rozmyslet. „Lord Malmsbury… Lord Malmsbury šátrá rukama tam, kam by neměl.“

„Držte se od něj dál,“ řekl a zamračil se.

„Oceňuji vaši starostlivost,“ řekla Merry důstojně, potom se odtáhla a ustoupila, „ale není třeba, abyste mi něco přikazoval. Už jsem se sama rozhodla, že se jeho lordstvu budu vyhýbat – i když díky mé jehlici naštěstí neprojevil sebemenší sklon prohloubit naše styky.“

„Vzhledem k vaší zbrani a jeho nežitům pochybuji, že bude riskovat další střet.“ Na jeho tváři se opět objevil úsměv. „Jsem přesvědčen, že poté, co jsme se oficiálně představili, vás smím požádat o tanec, když slíbím, že vás nebudu osahávat.“

Merry napadlo, že by se jí docela líbilo, kdyby ji tento muž osahával. Byla to strašlivá myšlenka. Je přece zasnoubená.

Vzorně se uklonil.

Ona pokrčila kolena v pukrleti a tentokrát se náležitě řídila instrukcemi slečny Fairfaxové, protože málem spustila koleno až k zemi.

Kráčela do tanečního sálu, aniž se ohlédla; bez ohledu na to, co si myslela její guvernantka, se dokázala ovládat. Pevně ovládat.

Došla téměř na opačnou stranu sálu, tam se ohlédla a zadívala se zpátky.

Nebyl nikde v dohledu.

Posadila se u stěny a začala rozmlouvat sama se sebou. Co si, proboha, myslela? Je opravdu tak přelétavá, jak se domnívají klevetníci v jejím domově? Možná udělala chybu při výběru prvních dvou snoubenců, ale nikdy nebyla skutečně vrtkavá.

Opravdu byla přesvědčena, že miluje jak Bertieho, tak i Dermota. V době, kdy byla zasnoubená jinému, nikdy neflirtovala s žádným mužem.

S tímto mužem přece také neflirtovala.

No, vlastně flirtovala.

Merry si tiše povzdechla. Proč mu nedala políček, když ji objal kolem pasu, nebo mu alespoň neoznámila, že se bude brzy vdávat? Místo toho na něj hleděla jako zamilovaná husa čekající na polibek.

Není divu, že se tak dobře bavil. Pravděpodobně si myslel, že je ta nejnaivnější dívka, která při pohledu na jeho velkolepou eleganci padá na zadek.

Všechno bylo tak trapné.

Až se s ním setká příště, musí zdůraznit, že je zamilovaná a že jejich konverzaci pustila z hlavy. Možná by měla říct něco jako Ach, my dva jsme se už viděli, že ano? Přiznám se, že jsem na to úplně zapomněla!

„Tak tady jsi, má drahá,“ řekla teta, která se náhle objevila před ní. „Přišel Cedric a přinesl ti sklenku vína.“ Bess strčila do Merriny ruky po okraj plnou sklenici. „Musím říct, že ten hoch je nekonečně pozorný.“

„Děkuji vám,“ řekla Merry.

„Vrátil se s tvým strýcem do herny,“ řekla Bess. „Uvidíš ho později; vezmeme tvého nápadníka domů v našem kočáře, protože jeho vůz má polámanou nápravu nebo tak něco. Měla bys vidět, jak vděčně přijal nabídku tvého strýce. Jeho způsoby jsou opravdu neskutečné. Je uhlazený jako vosk.“

„Uhlazený jako vosk,“ opakovala Merry a opět se vzchopila. Rozhovor na balkoně nic neznamenal. S tím mužem se pravděpodobně už nikdy nesetká. „Teto Bess, to přece nedává smysl. Vosk se používá k leštění nábytku.“

„Vždyť víš, jak to myslím,“ řekla Bess zcela klidně. „Ten chlapec září jako mosaz.“

Merry se zamračila.

Teta tiše mlaskla. „Máš štěstí, že jsi ho získala, má drahá, a to je všechno, co ti o tom řeknu.“

Když Merry začala tetě vysvětlovat (nikoliv poprvé), že si trochu plete metafory, přistoupil k nim jeden z jejích nápadníků, pan Kestril, a jakmile obě pozdravil, řekl: „Slečno Pelfordová, jsem přesvědčen, že jste mi slíbila následující tanec.“

„Ovšem,“ řekla Merry a usmála se na něj. Cedric doporučoval, aby se od pana Kestrila držela dál, protože nepatřil k vybrané společnosti, ať už to znamenalo cokoliv.

Ale Merry se líbil; nejenže byl vyšší než ona, ale věděl toho hodně i o zahradničení.

„Je zářivý jako zlatý prut z pohádkové hory,“ řekla rázně teta.

Pan Kestril nakrčil čelo. „Prosím?“

„Říkala jsem o Merrinu snoubenci, lordu Cedrikovi, že září jako mosaz, ale snažím se vymyslet něco trefnějšího,“ vysvětlovala Bess a decentně upozornila na skutečnost, že je Merry zasnoubená. „Moje múza navrhla srovnání s kouzelným prutem.“

„Teta je básnířka,“ řekla Merry panu Kestrilovi, jehož ústa se při Bessině informaci pevně zavřela.

„Nic tak velkolepého,“ poznamenala Bess a začala se ovívat vějířem. „Pojem básnířka evokuje jemnost a velký talent. Já si pouze hraji se slovy.“

„Ve vašem srovnání lorda Cedrika s kouzelným prutem je náznak geniality,“ poznamenal suše pan Kestril.

Merry se zamračila. „Proč myslíte? Kouzelný prut je zlatý, nebo ne?“

„A vlasy lorda Cedrika mají zlatavou barvu,“ vysvětlovala Bess.

Ozvaly se tóny lidového tance. „Slečno Pelfordová,“ řekl pan Kestril, hluboce se uklonil a natáhl ruku, „smím prosit?“

Merry se stále dívala na tvář svého partnera a neohlížela se vpravo, ani vlevo. Ne že by tam byl někdo, koho by ráda v sále viděla.

Samozřejmě kromě svého snoubence.

2. kapitola

Octavius Mortimer John Allardyce, šestý hrabě z Trentu, se vrátil do sálu s pocitem, že dostal prudkou ránu do břicha.

O něco dříve, sotva dorazil na ples lady Portmeadowové, políbil ruku hostitelce a vstoupil do sálu, objevil se Cedric, jeho dvojče, a oznámil tak hlasitě, aby ho všichni v okolí slyšeli, že se zasnoubil.

Přestože zpočátku Trent pocítil nutkání zavýsknout radostí, ovládl se a raději na bratra souhlasně kývl.

Právě když chtěl požádat, aby ho seznámil s budoucí švagrovou, Cedric dodal – tak nenuceně, jako by hovořili o počasí – že své snoubence věnoval diamantový prsten.

Přesně řečeno prsten jejich matky. Měl větší cenu než kterýkoli jiný šperk v jejich rodinném sídle, ovšem jeho hodnota nebyla pouze finanční, ale i symbolická; nosila ho totiž jak jejich matka, tak před ní i matka jejich otce.

Jinými slovy, jeho bratr sebral prsten, který tradičně nosívala vévodkyně z Trentu, prsten, který měl podle tradice zdobit prst vévodovy nevěsty. Možná ho měl dát pod zámek, ale nikdy by ho nenapadlo, že by se ho Cedric zmocnil.

U jiného muže by krádež diamantového prstenu mohla svědčit o chamtivosti. To však nebyl Cedrikův případ; žárlil na Trentův titul, ale chamtivý nebyl. Cedrikovy oči zářily škodolibou radostí. Hodlal ho velmi záměrně a jednoduše provokovat.

Zrovna tak úmyslně vyslovil Cedric své oznámení na plese, protože doufal, že Trent před publikem, tvořeným většinou vyšší londýnské společnosti, vybuchne. O skandálu, který by vypukl poté, co dámě stáhl z prstu zásnubní prsten, by se hovořilo celá léta.

Trent by se musel propadnout, kdyby bratrovi dopřál uspokojení ze sporu na veřejnosti, přestože prsten patřil jeho potomkům, ne Cedrikovým. Samotná představa, že by po své nastávající švagrové požadoval navrácení prstenu, byla neskutečně odpudivá. A tak se beze slova obrátil a vyrazil na balkon. Když hleděl do temné zahrady, ucítil na paži dotek, otočil se – a setkal se s ní.

Teď, jakmile se opět dostal do sálu, stál nedaleko víření hudby a barev a přemýšlel o tom, co právě zažil.

Neměl rád Američany.

Podle jeho zkušeností se chovali příliš troufale – což platilo i o ní. Dívala se mu do očí, jako by byla příslušnicí královské rodiny: přímo a neochvějně, beze stopy úcty k jeho titulu.

Ale byla to ta nejkrásnější dívka, jakou kdy spatřil, s divokými kudrnami barvy a lesku havraního peří a s ústy jako svěží růže, bez pomoci lepkavých šminek. Měla plnou a zároveň štíhlou postavu a byla dost vysoká, aby ji mohl políbit, aniž by musel nepříjemně sklánět krk.

Ale nejvíc ho vyváděly z rovnováhy její oči. Byl si téměř jistý, že jsou kouřově šedé, ovšem na potemnělém balkonu to nemohl říct přesně. Poznal však, že jiskří smíchem a inteligencí. A podle emocí se měnily, odrážely každou její myšlenku.

Její otevřenost byla vítanou změnou ve srovnání s tajnůstkářstvím jeho rodiny. Jeho otec, stejně jako každý muž, který příliš holduje alkoholu, vršil jedno tajemství na druhé. Co si o tom myslela matka, nikdo nevěděl. Trent si nepamatoval, že by někdy vyjádřila svůj názor nebo emoci kromě obecné, prudké nespokojenosti.

Ve srovnání s ní všechno, co si ta Američanka myslela a co cítila, měla vepsáno v očích a – jak se zdálo – neváhala to vyslovit. Své myšlenky si nikdy nenechá pro sebe: ten, za koho se provdá, se pravděpodobně bude často smát, protože mu jeho žena až příliš otevřeně bude říkat to, co si myslí.

Trent nikdy neuvažoval o tom, že se bude s manželkou smát. Když přemýšlel o budoucí vévodkyni, představoval si ji jako rezervovanou ženu, která nikdy neztropí scénu. Nebude na něm příliš lpět, vyvolávat zmatek nebo vznášet neustálé požadavky především emocionálního charakteru.

Ale pokud se před ním objevila nová skutečnost, byl zvyklý činit rychlá rozhodnutí.

Ožení se s touto ženou, protože se mu na ní líbí vše, od sytého smíchu až po věci, které milovala.

Nebude to náležitě uctivá manželka a také nebude poslušná. Ale nebude ani prohnaná. Bude to úplně jiná vévodkyně, než byla jeho matka – což bude jenom dobře.

Nemyslel si, že očekává určitou ženu, ale ukázalo se, že čekal asi právě na Američanku s lesklými kadeřemi, která mu hleděla přímo do očí, a bylo jí úplně jedno, že je vévoda.

Cedrikova nastávající si může diamantový prsten nechat. Trent své Američance koupí nový. Je, koneckonců, z nové země.

Koupí jí prsten, který bude mít dvakrát větší cenu než ten ukradený. Zahájí novou tradici a ruku příští vévodkyně z Trentu bude zdobit jeho prsten.

Teď jen musí zjistit, jak se jmenuje, postarat se, aby byli náležitě představeni, a informovat její gardedámu, že ji ráno hodlá navštívit. Jeho žádost bude hovořit sama za sebe: každý, kdo ji uslyší, vytuší, že se stane vévodkyní. Do rána se o tom bude mluvit po celém Londýně.

Trent si uvědomil, že se usmívá, až když se setkal se zmateným pohledem muže, s nímž chodil do školy.

„Vynikající šampaňské, že?“ prohodil lord Royston a pozvedl sklenku.

„Ano.“

„Ty nemáš sklenku.“

„Vezmu si,“ řekl Trent. „Omluv mě, Roystone, ale musím vyhledat naši hostitelku.“

„Měl by sis nějaké dát, než dojde. Minule jsem viděl, jak lady Portmeadowová obchází stoly s občerstvením a určitě dohlíží na to, aby si nikdo toho moc nenabíral.“

„To je pravda. Takže…“

„Bylo ostudné, jak nabídla jeden nebo dva talíře okurkových sendvičů a snažila se předstírat, že je to hostina,“ pokračoval Royston a díval se na Trenta tak ostře, až se zdálo, že kulí oči.

Skutečně se v poslední době tvářil tak zasmušile, že okolí teď šokuje jeho úsměv? Royston se na něj díval, jako by byl pětinohé tele, připomněl si Trent přirovnání té Američanky. Při vzpomínce na ni se znovu usmál.

Jeho lordstvo rozpačitě zamrkalo. „Slyšel jsem, že si tvůj bratr našel nevěstu.“

„Oba jsme si našli nevěstu,“ sdělil mu Trent.

„No ne! Kdo bude tvoje vévodkyně?“

„Teprve ji musím požádat o ruku, takže si to raději nechám pro sebe.“

V Roystonových očích se mihl nádech trpkého úsměvu. „V celém Londýně jsi to právě ty, kdo se nemusí bát odmítnutí, vévodo.“ Opět zvedl sklenici. „Připíjím na vyhlídky manželského stavu, protože ti působí takovou radost. Myslím, že tvůj úsměv jsem neviděl snad celé roky.“

Trent se uklonil a zamířil ke stolu s občerstvením do místnosti u vstupní haly. Pravděpodobně se často neusmíval, protože každou minutu dne mu zabírala starost o záchranu majetku, který jeho otec téměř promrhal.

Ale to se změní, až se ožení s Američankou, jež slíbila, že nikdy neomdlí, ale jakmile si ho prohlédla od hlavy k patě, vypadala poněkud omámeně.

Zvláště poté, co si prohlédla jeho břicho.

Trentovo tělo zareagovalo na její pohled náporem ryzího chtíče. Kdyby nestáli tak blízko sálu, políbil by ji. Hrome, snad by ji popadl a zmocnil se jí…, přirozeně až by získal její svolení. To pomyšlení mu vehnalo do slabin další vlnu tepla.

Během jejich rozhovoru musel nejednou přemáhat nutkání zmocnit se jejích rtů. A nejen rtů. Zatoužil přitisknout ji k balustrádě a zlíbat, až by její bystré oči zastřela touha a inteligentní mozek zapomněl na všechno, co měl v sobě uloženo.

Ukázalo se, že Royston věděl, co nastane, protože lady Portmeadowová postávala u stolu s občerstvením a pozorovala, jak okurkové sendviče mizí v hrdlech jejích hostů.

Trent si vzal jeden sendvič, jen pro tu legraci, a pojídal ho, zatímco Její Jasnost vykročila kolem stolu k němu. Pak si vzal další a pustil se i do něj.

„Je pro mě čest, že jste nás mohl dnes navštívit,“ řekla lady Portmeadowová se strnulým úsměvem. „Při takových příležitostech mi chybí vaše drahá matka.“

Trent neměl ponětí, o čem to mluví. Vzal si další sendvič. Byly malé, ale překvapivě chutné.

„Jak se vám daří, lady Portmeadowová?“ zeptal se.

„Pořád stejně, pořád stejně. Moje dcera Edwina je… no, to asi víte. Vždyť jste přišel na její společenský debut.“

Trent se zmateně zamračil. Copak se tento ples nekoná na počest nové nemocnice, kterou podporoval jeho bratr?

„Neviděla jsem důvod plýtvat výdaji za dva plesy,“ vysvětlovala lady Portmeadowová. „Edwina má dnes večer svůj debut, což je vhodné, protože vaše matka byla její kmotra.“

Trent se lehce uklonil.

„Zavedu vás k Edwině,“ řekla lady Portmeadowová, uchopila ho za paži a vedla zpátky do sálu. Dál od sendvičů, což Trentovi neuniklo. „Hodně se změnila od té doby, co jste ji znal jako dítě. Jsem ráda, že mohu sdělit, že ty její nešťastné pihy zmizely.“

„Jsem přesvědčen, že je velmi krásná,“ zamumlal Trent. Na Edwinu si vzpomněl bez velkého nadšení. Nepřipadala mu o nic zajímavější než žemlový nákyp.

Tehdy jí ovšem bylo pouhých deset let.

„Váš bratr mi řekl, že od začátku sezony máte v Horní sněmovně spoustu práce,“ prohodila lady Portmeadowová, jakmile prošli vstupem a kráčeli k sálu. „Viděl jste už dnes lorda Cedrika? Jistě vám sdělil tu radostnou novinu.“

„Sdělil.“ Trent cestou kývl na jakéhosi známého.

Lady Portmeadowová ztišila hlas. „Moc mě to potěšilo. Víte přece, jaké starosti si dělala vaše matka. V posledních letech jsem na ni často myslela, když jsem pozorovala, jak vy dva vyrůstáte v muže. S mladšími syny bývají často problémy. Je to těžké, když člověk vyrůstá bez vyhlídek na dědictví.“

Trent mlčel. O tom, že Cedric v hazardu prohrál celé sídlo, se naštěstí moc nevědělo.

„Jeho chystané manželství má pár nešťastných aspektů,“ zašeptala lady Portmeadowová. „Je ovšem jasné, že váš bratr měl omezený výběr.“

Kruci. Cedric si musel najít dědičku, která má koňské zuby nebo šilhá.

Trent se ho snažil litovat, ale nedokázal na to dál myslet.

Pořád přemýšlel o své Američance. Nemálo anglických panen by se považovalo za kompromitované jen proto, že vedly dlouhý rozhovor s cizím mužem na temném balkoně. Ale tahle Američanka se nezajímala o rafinované hry, jimiž se baví členové anglické společnosti.

Zamířila rovnou k němu a dotkla se jeho paže, ne však proto, že je vévoda. Vůbec netušila, koho má před sebou. Dokonce mu připadalo, že kdyby věděla, že je aristokrat, rázně by se vydala opačným směrem.

V duchu se ušklíbl a začal se těšit na to, až jí bude představen se vším všudy.

„Kde může moje dcera být?“ zeptala se lady Portmeadowová, zastavila se u vstupu do tanečního sálu a sevřela Trentovu paži tak pevně, až se zdálo, že si myslí, že z Edwiny by mohla být dobrá vévodkyně. „Á, tady je, tančí s vikomtem Bernem.“

Trent využil okamžiku. „Rád si zatančím se slečnou Portmeadowovou později. Ale předtím bych vás rád požádal o laskavost.“

„Samozřejmě, Vaše Milosti.“

„Velice by mě potěšilo, kdybyste mě představila mladé dámě, kterou jsem zahlédl v sále.“

„Samozřejmě,“ opakovala už ne tak ochotně hraběnka a její váhání soupeřilo se zvědavostí.

Trent usoudil, že mateřský instinkt ji nabádá, aby se snažila zajistit si vévodu jako zetě, ale zároveň by ráda byla hostitelkou, která představí jednoho z nejvíce žádoucích, ovšem nepolapitelných svobodných mužů na trhu jeho budoucí vévodkyni. Jen si představte, jakou historku by mohla šířit o okamžiku, kdy se setkali!

Pustil to z hlavy a pohledem přejížděl přecpaný sál, aby vyhledal svoji Američanku. Našel ji za pár vteřin a s radostí zjistil, že ve světle lustrů je stejně půvabná, jak byla na balkoně.

Stála jen pár yardů od něj vedle hubené světlovlasé dívky s mrzutě našpulenými ústy, v ruce sklenici limonády. Její sousedka přikyvovala něčemu, co jim říkal Nigel Hampster.

Půvabná nebylo to pravé slovo. Američanka měla srdcovitou tvář a nosík zvedající se vzhůru. Zvedající se tak akorát: rozkošně. Pravděpodobně by takový popis odmítla, ale jemu připadal výstižný. Byla rozkošná.

Až na to, že ani to slovo nebylo to pravé, protože teď, když stála přímo pod lustrem, lépe viděl její křivky. Neoblékla si bílou róbu jako většina dívek kolem ní; její růžové šaty v sobě neměly ani stopu panenské cudnosti.

Spíše zdůrazňovaly kyprá ňadra a lnuly k jejímu tělu, jako by pod nimi byly vlhké spodničky.

Živůtek měl hluboký, téměř nepatřičný výstřih.

Připadala mu přátelská. Smyslná. Komplikovaná.

Nevinná.

A rozkošná – všechno dohromady.

Hampster vyprávěl vtipy dívce se žlutými vlasy, i když každý trouba musel vidět, že se předvádí před její společnicí. Ta se dívala skrz něj, na rtech neměnný úsměv. Trent se opět ušklíbl. Bude z ní skvělá vévodkyně.

„S kým byste se rád seznámil, Vaše Milosti?“ chtěla vědět lady Portmeadowová a sledovala jeho pohled. „Aha, už chápu – s lady Caroline! Má překrásné vlasy a je považována za prvotřídní klenot. Je to Wootonova dcera, i když se říká, že její věno není úměrné jejímu postavení.“

Hraběnka hovořila dál, aniž čekala na potvrzení, a trochu ztišila hlas, aby ji slyšelo jen nejbližší okolí.

„Také jsem slyšela, že ani nemluví francouzsky. Škodolibí lidé dokonce žertují o tom, jestli vůbec mluví anglicky. Musím říct, že muž vašeho významu by si měl najít ženu, která ovládá cizí jazyky – alespoň tři nebo čtyři.“

Edwina musí být schopná hovořit několika jazyky, vzhledem k vervě, s níž její matka podporovala nutnost jazykových znalostí budoucí vévodkyně.

„Víte, neměl jsem na mysli lady Caroline, ale tu mladou dámu vedle ní,“ řekl Trent.

Lady Portmeadowová přimhouřila oči. „No jistě,“ řekla k Trentovu úžasu. „Ovšem kde může být váš bratr?“

„Prosím?“

„Kde jsem naposledy viděla lorda Cedrika?“ Stoupla si na špičky a rozhlížela se přes hlavy okolního davu.

„Bratr je jistě v karetní herně,“ řekl Trent. Náhle se mu do hlavy vetřela nepříjemná myšlenka.

„To je dost pravděpodobné,“ řekla lady Portmeadowová. „S radostí vás představím slečně Pelfordové a potom vás zavedu k Edwině. Říkala jsem vám, že se loni začala učit německy, jenom ze zájmu o ten jazyk? Ne že bych naznačovala, že je modrá punčocha…“

Trent přestal poslouchat.

Pelfordová. To jméno už slyšel.

Od bratra. Neměl ve zvyku klít, ani v duchu, ani nahlas. O vulgaritách si myslel, že jsou známkou ztráty sebeovládání.

Do prdele.

3. kapitola

Tentýž večer o něco dříve…

Merry s bušícím srdcem upírala zrak na kadeře lorda Cedrika Allardyce, který před ní klečel a vybranými slovy ji žádal o ruku. Před knihovnou lorda Portmeadowa cloumal Londýnem temný, deštivý duben – ale Merry si toho nevšímala, protože Cedric ji právě přirovnával k slunečnému dni.

Merry se nevzdávala naděje, že existují muži, kteří jsou zrovna tak laskaví jako hezcí, ale už nedoufala, že by takového nalezla. Nakonec si umínila, že i kdyby se jí nepodařilo najít dokonalého muže, její třetí zásnubní prsten bude tím posledním.

Jenže teď pochopila, že staré pořekadlo je pravdivé: trojka je přece magické číslo.

Nedovedla si představit, že by mohla na Cedrika změnit názor. Je zrovna tak hezký jako její druhý snoubenec Dermot Popplewell, ale také je to dobrý člověk, což je mnohem důležitější než příjemný vzhled. Okamžitě poté, co se s ním minulý měsíc seznámila, se dověděla, že Cedric shromažďuje prostředky na nemocnici pro chudé, která se staví ve východním Londýně na Spitalfields.

Navíc je neustále vlídný a zdvořilý. Všiml si jejích amerikanismů, ale nikdy jí je nevyčítal. Každé slovo, které pronesl, bylo výmluvné. Na rozdíl od jejího prvního snoubence Bertieho, který jí po vyslovení nabídky k sňatku řekl, že je hezká jako červený vozíček.

Červený vozíček. Už tehdy ji mělo napadnout, že pro ni není vhodný, ale byla bláznivě zamilovaná.

Ovšem Cedric ji právě přirovnal k překrásnému májovému poupěti. Přísahal by Bertie, že ji šíleně miluje?

Nepředstavitelné. Jediná věc, která přiváděla Bertieho k šílenství, byl nový rapír ve výkladní skříni.

Pro ni je dokonalý.

Poznal to.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola