Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Sváko Ragan z Brezovej I

Elo Šándor

Copyright © 2025 Petit Press

Copyright ePub version © 2025 iAdverti

Copyright © 2025 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Eva Lužáková, Pavol Karcol, Tibor Várnagy, Veronika Gubová, Henrieta Lorincová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1182-3

￼

Pôvodná publikácia

Elo Šándor. Sváko Ragan z Brezovej I. Tlačou a nákladom Daniela Pažického. Myjava 1927. 210 s.

Bibliografické poznámky

Sváko Ragan z Brezovej

jeho detský vek, chodenie do školy, mendíčenie, chodenie na vohľady, cestovanie za obchodmi peši, vozmo i železnicou, rôzne životné príbehy a zkúsenosti

Sosbieral: Elo Šándor

1927

Tlačou a nákladom Daniela Pažického na Myjave

Úvod

Keď som pred rokom v ktoromsi dennom časopise uverejnil prvý úryvok z príbehov „Sváka Ragana z Brezovej“, počali sa brezovskí sváčkovia i strynky vzájomne vypytovať:

„Ná, koho to len ten oný myslel? Nebodaj mal na mysli Teba, Juro, však Tys najvac viselectví postváral…“

„Vidíš ho — bráni sa upodozrievaný — prečo by mal akurát moje viselectvá spomínat, azda si bol Ty Ščeván odchodnejší od ostatných? Vaččím dílom sa to na Teba vztahuje, bol si Ty Ščevko fajn chlap, ej veru bol, bouprisám, ošmek si bol aj Ty jako fšetci…“

„Koho to len myslel?“ Hádaly aj „strynké“, mládež i stárež, na koho by sa moje kresby asi vzťahovaly. Spomínané sú aj dnes určité osoby, ktoré v očiach pravoverných Brezovanov javily sa jako hrdinovia môjho líčenia. Keď po čase zjavily sa v dennej tlači ešte niektoré kapitoly o svákovi Raganovi, nebolo konca-kraja vypytovaniu, ale vtedy moji brezovskí priatelia už aj na mňa doliehali žiadosťami, abych im povedal, koho vlastne skrývam za menom Ragan zpomedzi toľkých Brezovanov, ktorí sa ku príhodám, mnou o svákovi Raganovi lýčeným, priznávajú?

Tieto dotazy sú svedectvom, že povaha môjho „sváka Ragana z Brezovej“ je spoločná každému domorodému Brezovanovi, chytrá, bystrá, dovedná a keď treba i figliarska — ako to už obchod alebo dlhá chvíľa sebou donáša. Brezovana ani sto židov neošiali, to je pravda a spolu aj svedectvo najmenej toľkej obchodnej podnikavosti, akej len u najpodnikavejšieho národa, u Židov nachodíme.

Vo svojich kapitolách o svákovi Raganovi snažil som sa načrtnúť aspoň niekoľko príbehov z vlastností Brezovana prýštiacich. Opakujem, len niekoľko, poneváč podobných je na Brezovej pod Bradlom ešte vždy veliké množstvo, ktoré dosiaľ perom zachytené neboly. Tak na príklad: príhody nebohého košarisského farára a dekána Štefánika, otca to nášho oslávenca, generála dra Milana Rastislava Štefánika, zkúsenosti s cestovaním za hranicami a v salónnom vozni „strynkej Osuských,“ matky nášho zahraničného bojovníka a dnešného parížskeho vyslanca, dra Štefana Osuského atď. O cestovaní Brezovanov do Ameriky, z Ameriky, o nakupovaní škopov v Rumunsku, Besarábii, na Balkáne a ich speňažení v Paríži — daly by sa celé sväzky popísať. Naši folkloristi mali by hojnú žeň pre svoje perá na Brezovej pod Bradlom. Obec táto vyniká svojím jedinečným svojrázom, ktorý vie upútať i cudzinca sem zavítavšieho.

Nie som Brezovanom, iba „prespoľným“, teda nelíčim zvláštnosti svojho rodiska. Najnovšie ma moji brezovskí priatelia „štepeným Brezovanom“ nakrstili. Som hrdým i na túto prezývku, lebo Brezovan má byť prečo hrdým na svoj pôvod. Vždy som sa na Brezovej lepšie cítil, ako kdekoľvek inde a menovite pred a počas vojny Slovák, národovec nachodil tu vždy skalopevný celok sebavedomých a neohrožených slovenských národovcov. Rád som mal vždy Brezovanov. Priateľská láska k Brezovanom, ich typický svojráz známy mne už od detských mojich časov, viedly ma ku napísaniu tohoto dielka. Rád bych ním upozorniť folkloristov, aby Brezovej pod Bradlom a vôbec podbradlanskému kraju venovali vďačnú pozornosť, lebo „žeň jest tu mnohá, jen dělníků málo!“

Napokon prosím čitateľov, aby jednotlivé state, citované v tomto diele v brezovskom nárečí, vyslovovali „po brezovsky“, to je — úplne tvrdo.

V Košiciach, dňa 8. marca 1927.

Pôvodca.

Sváko jako žiak

„Hja, nech sa ve snách neplete, aj ja som chodél do školy a to až štyri zimy — čeperia sa zavše sváko pri poháriku — a naučél som sa vac jako tí neskajší fagani, čo na univerzitu chodia. Chodél som hen do našej cirkevnej školy, ked sme si ešče polienka na zakúrenie sebú noseli a pánovi učitelovi sobotáles plateli. Abecedu učeli nás pán rechtor tak po brezovsky — á-bé-ab, to nehab, kde habneš, tam spadneš. Sebe na mysli, — niekdo mosí habat, kradnút! Keby kmíni nekradli, moseli by tí spravedliví krast.

Ked som prišiel od konfirmácie, povedali tatko: „Nále Sanko, ved si už dost múdry, ja z teba nechcem mat farára; ostaneš teda doma, do školy vac nepôjdeš a budeš sa priúčat kšeftu.“ Tak som ja hla, vyštudoval a se mnú vaččina mojich spolužiakôv. A veru nám to stačelo! Kristu, Brezovana ani Žid neprekabáti! A národovcôv naša brezovská cirkevná škola též z nás vychovala! Takých Slovákov nebolo, jako boli a sú Brezovania!

Ked ma nebohý tatko zegzamenovali, povedal som im: „Tatko, vy ste fajn chlap, asnaj bych sa už aj oženél!?“ A oni? Hodeli mi pár takých nečítaných remjencom na najmakšú čiastku tela a bolo po diškurzi.

A veru bolo mi lúto za školú, najvac ked ma tatko naozaj ke kšeftu začali privierat, kože vyrábat, surové kupovat a vyrobené zas predávat. Ve škole som bol taký zbytkár, jako ostatní: ach čo sme sa my delenjakých viselectví navystrájali? Prosím vás — jako deti! Aj písmo hovorí: „Dokud jsem byl dítě, mluvil jsem i činil jsem jako dítě, — když jsem se stal mužem, opustil jsem detinské věci.“ Ked som už bol na miesto, t. j. ked mi začaly pod nosom kostrnky šibat, počala fajka šmakovat a ked mi tatko kúpeli prvé čižmy — kordovánky (dosál som nosél len šité), opustél som detínske veci aj ja a cítél som sa mládencom…“ Potiaľ svákove rozpomienky. Ale vráťme sa ešte k mendíčeniu.

Jako sváko „mendíčeli“

Sváko boli aj mendíkom, čo je samo pre seba zvláštna kapitola ich života, ich detských časov. Viete, čo je to za tvor, za hodnosť — taký cirkevný mendík u evanjelikov? To je viac, ako miništrant u katolíkov, poneváč miništrantom môže byť každý príslušník tejto konfesie, ale mendíkom sa treba zrodiť. Menovite vtedy sa bolo treba takému talentu narodiť, keď sváko „mendíčeli“ na Brezovej. Vtedy si rechtor aj farár mohli ešte vybrať v kandidátoch mendíctva, ale dnes? Škoda vraveť, čo si vyberieš z povojnových výrobkov!?

Mendík je ináče štvrtou a či piatou „duchovnou“ osobou v sbore, dľa toho, či slúži na fare, alebo u učiteľa. Prvou je pán farár, druhou pán rechtor, treťou „strýko“ kostelník, štvrtou osobou je farský mendík, piatou školský. Plat má cirkvou stanovený, ešte aj dnes ten istý, ako pred polstoročím, a to 8 zlatých a 10 meríc raži, ktorá nebýva nikdy prvotriednou. O výročitých sviatkoch dostane nejaký peniaz do pokladničky, taktiež keď dakto zomre, alebo sa narodí, tiež pri sobášoch, krstoch a úvodoch. Na Štedrý večer obidvaja mendíci chodia na koledu po všetkých cirkevníkoch.

Čo má za služobné i mimoslužobné povinnosti takáto piata „duchovná“ osoba v cirkevnom sbore?

Farský mendík za časov svákovho mendíčenia zvonil v nedeľu a vo sviatok prvý raz do kostola, školský druhý raz a tretí raz obidvaja spoločne, pripustiac na vežu ešte daktorého tretieho chlapca. Tak bolo tomu aj pri rorátoch. Mrtvému pri pohreboch zvonili obidvaja. Cez celý týždeň na obed a večer odzvonil vždy školský mendík, teraz — ako počúvam — aj táto služba je na každého mendíka stejne rozdelená.

Kým na brezovskej veži hodín nebolo, mendík sa riadil zpravidla podľa pani rechtorkinej kuchyne. Keď táto mala hrach uvarený, bolo poludnie, vtedy išiel zazvoniť a na večer zasa keď nebolo ešte prítma a sovy nad zvonmi na zvoniaceho mendíka ešte nesyčaly. Počas bohoslužieb jedon mendík tlačil mechy pri organe (obyčajne ten menej dovednejší), druhý zase sedel pri organistovi ukazujúc mu prstom riadky spievanej piesne. Pravda, sám musel mať dobrý hlas a vedeť spievať ako sa na mendíka patrí. Pri pohreboch vždy striedave jedon mandík niesol kríž pred smútočným sprievodom na cintor a druhý s chlapci vyzváňal nebohému na poslednú cestu. Ináč musel mendík povedľa poslíčkovskej práci svojho predstaveného obstarávať kuchyňské práce a robotiť v zahrade pani farárky, alebo pani rechtorky. Obidvaja mendíci pred výročitými sviatky vymietli kostol a sotreli pavučiny.

Ako som už spomenul, keď boli sváko ešte takým 11-12ročným „viselcom“, vtedy nie každý mohol byť mendíkom. Tak pán farár ako aj pán rechtor chceli, aby patričný bol dobrým spevákom, mocný fysicky i duševne, tiež nesmel byť zaostalý, bo veď pomáhal p. rechtorovi pri organe spievať. A poneváč náš sváko mali všetky tieto dobré vlastnosti, stali sa mendíkom. A bolo im to dobré. Naučili sa mnohému — medzi iným: pytlačiť, vrany chytať, straky a sovy vyberať atď., pri tom ale zvykli sa aj osožným veciam. Všetko spomeniem, až na to príde rad.

Sváčko teda „mendíčeli“ u p. rechtora, ktorý si ich takého „miglanca“ sám vynašiel a akceptoval. „Tatko s mankú proti tomu ništ nemali.“

Jako Sanko pani farárkine „sliepky chytál“

Kto by to dnes na nášho sváčka povedal, že by bol za svojho mendíctva takým ošmekom býval, akoby ho nadpis tejto stati pred neinformovaným človekom na prvý pohľad usvedčoval?! Podobná vlastnosť niako sa nesrovnávala s nymródskou krvou, ktorá v tých dobách v Sankových žilách až priveľmi prúdila. Fakt je, že Sanko „rechtoréch“ aj chytal aj nechytal sliepky pani farárke — ako sa na vec dívame.

Sluší poznamenať, že rechtor, ako slobodný, nevedel dobre zaplniť a využiť velikého svojho bytu. V jednej izbe rástla mu cibuľa, ktorú si dopestoval v kvetinovej zahrade svojej, aby mal zavše ku „pressburštu“, v oknách kvitly jaderničky a jelitká, ktoré od zbožných cirkevníčiek zavše ako „karminovú výslužku“ dostal. Do okien si ich odkládal na čerstvý vzduch, aby sa mu vraj „nezesmradely“. Tam na ne zavše „zabol“, a pleseň ich pokryla niekedy až do 2 centimetrovej výšky. Stejný osud stíhal aj rozličné tie „božie milosti“, ryby a všeliaké, niekedy aj korením plnené koláče, ktoré ako „slova božieho učiteľ a boží gajdoš“ od svadobníkov a kmotrovcov dostával.

Mendík Sanko choval si v maštali zajacov a v komore mal zariadený zverinec. Jamu na „bobále“ spolu aj s p. rechtorom vycementovali, naplnili vodou a umiestili do nej kdesi pod Klenovou chytenú vodnú sliepku, lysku. V komore mali okrem toho živého kuvika, straku a vranu. Zverov si kŕmili baraním „massom“, ktoré p. rechtor každodenne prostredníctvom Sankovým od ktoréhosi brezovského mäsiara kupoval.

Ký div teda, že keď vrany v tuhej zime hladné až do školského dvora priletovaly — Sanko na ne nadstavil do zahrady železá, tie isté, na aké potkanov chytávame. Miesto mäsa, za vňadidlo do železa pripevnil kúsok kukuričného oklaska.

Čerti vedia, ako áno — ako nie, „rechtoréch Sanko“ na železá v zahrade zabudnul. Sneh sa stopil, vrana sa nechytila a želiezko sa usadilo navňadené na trávičke v zahrade. Poneváč rechtorova zahrada súsedila s farskou a keďže plot tieto oddeľujúci, bol zlý, ošarpaný, nedivme sa, že sliepky pani farárky zachodily aj do školskej zahrady. Jedna z týchto, čierna chocholatá naťapila na kukuricu v Sankovom železe; ďobla doň, to sa vzpružilo a chytilo ju za krk. Kura hlúpa! Vrana bola opatrnejšia a nešla na kukuricu, ale sliepka… eh, všetko čo má „slepačí rozum“, doplatí na svoju hlúposť.

Za deň-dva po tejto slepačej tragedii spozoruje Sanko zo dvora, že v zahrade je chytená vrana; uteká k nej celý uradostený. Predstavte si jeho prekvapenie a hrúzu, keď v železe miesto vrany videl zdochnutú sliepku. Hneď tušil, že to bude farská sliepka. Husia koža nabiehala mu po chrbte pri myšlienke, keď sa to dozvedia pani farárka, bude zle, nedobre! Obzerá sa dookola, či ho dakto nepozoruje. Bleskurýchle vytiahne sliepku zo železa a šmarí ju za plot, súsedovi. Na nešťastie videl to kostolník a zavolá na nevinného Sanka:

„Počkaj ty kamas, však ti to ja u pani farárky zaondiem; naučia ta sliepky chytat…!“

Kostolník si sliepku zdvihol, strynká kostolníkov na druhý deň si ju uvarila a požila spoločne aj so strýkom, ale pani farárka vedela to ešte toho samého dňa. Ich služka Anča, nemala pilnejšieho na práci, ako roznášať po obci, že „ten volentier, Sanko rechtoréch, chytá sliepky pani farárce; dosál ich už dvacat popchél.“ A Sanko sa v ničom vinným necítil. Jestli pred tým tchor, alebo kuna nejakého kohúta alebo sliepku z farského kurinca „potiahly“, Anča všetko sniesla na hlavu Sankovu. Pani farárka mu tiež nevedely na meno príjsť. Prosím vás, nešťastie nechodí po horách, ale po ľuďoch!

Po tejto príhode Sanko sa za celého polroka pani farárke ani na oči neukázal. Keď si mal ísť pred zvonením pre kľúč od kostolných dverí do fary, nešiel preň, ale vliezol vždy otvoreným oknom (sám si ho vždy po bohoslužbách otvoril) do kostola zo školskej zahrady a tiež tou samou cestou vracal sa po zvonení z veže. Tento raz Sanko nevinne trpel.

Koniec ukážky