Doslov

V podjavorinskom kraji, na hraniciach Slovenska a Moravy leží dedina Horné Bzince.

Tu sa narodila 26. apríla 1872 ako ôsme dieťa evanjelického učiteľa Karola Riznera Ľudmila Podjavorinská. Skromný dôchodok cirkevného učiteľa nemohol zabezpečiť budúcej spisovateľke vyššie vzdelanie. Vychodila len školu u svojho otca — a ďalším jej učiteľom boli knihy a život… Ku knihám dostávala sa už v rodičovskom dome. Veď v minulosti, keď nebolo národných ustanovizní, práve na farách a školách horieval plamienok slovenskej vzdelanosti a slovenskej kultúry. A rodina riznerovská, stará a známa učiteľská rodina, v starej, maličkej škole nezištne rozširovala vzdelanosť medzi ľud. Dom s nízkymi, hrubými múrmi a slamenou strechou bol ohniskom činorodej práce. Na tento dom Podjavorinská spomína s horúcim citom:

Naša chalúpka bielená

s malým oblôčkom v stene,

k tebe je moje srdiečko

tak úzko prirastené…

Z rodiny riznerovskej pochádza i Ľudovít V. Rizner, strýc Ľ. Podjavorinškej, autor Bibliografie slovenského písomníctva, ktorý spisovateľku podporoval v jej literárnych podujatiach od prvých počiatkov.

Keď ako pätnásťročná uverejnila prvú črtu v Slovenských novinách a v šestnástom roku jej sústavne uverejňovali humoristické poviedky, vznikli podozrenia, že ich autorom je Ľudovít V. Rizner. Iste ťažko si je predstaviť, že by sa šestnásťročné dievča tak zamýšľalo nad problémami dedinského života, ako to dokázala Podjavorinská.

Už v týchto poviedkach badať bystrý postreh. Dobrodušne kritizuje nezdravé vlastnosti v živote ľudu: poverčivosť žien, neúprimnosť, lakomstvo atď. Autorka sa však svojim postavám nevysmieva. Sú to ľudia v podstate dobrí, ktorým chce autorka pomôcť. Sama o tom takto hovorí: „Ako som prišla na myšlienku písať do časopisov, určite neviem, nebodaj vzniklo to z chorobnej túžby po činnosti, ktorou by som osožila slovenskému národu, a tiež aj z chorobnej ambície vymaniť sa z bolestnej duchovnej nepatrnosti, v ktorej som sa videla.“

Len takáto ozajstná láska k životu a k vlastným postavám mohla spôsobiť, že autorka vytvorila poviedky životnej pravdy. Bezprostredný vzťah k zobrazovaným udalostiam pomáhal jej čoraz väčšmi prehlbovať charakteristiku hrdinov. V poviedke „Kmotrovia figliari“ sú už vyhranené typy sedliakov Škvorca a Trnku, ktorí sa usilujú prekabátiť sa navzájom svojou prefíkanosťou.

Koniec ukážky