Tina Van der Holland

SHALOM

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Tina Van der Holland 2013

Design © Braňo Hudák 2013

Cover photo © Vydavateľstvo KORUNA s.r.o.

Slovak edition © Vydavateľstvo KORUNA s.r.o.

ISBN: 978-80-971258-0-6

AUTORSKÁ POZNÁMKA:

Postavy, udalosti, inštitúcie a organizácie v tomto románe sú väčšinou skutočné. Preto sú mená postáv pozmenené s ohľadom na zachovanie súkromia osôb žijúcich alebo už nežijúcich. Konanie inštitúcií a historické udalosti sú opísané v zhode so všeobecne známymi faktami. K tým sú pripojené odkazy na zdroje, z ktorých autorka čerpala, pričom si ponechala právo literárnej licencie na výklad udalostí.

MOTTO:

„Keď človek zdedí po babičke storočné hodiny

s kukučkou, tak predtým, ako by ich zavesil na stenu,

aspoň vyskúša, či idú. Ale názory dedíme nekriticky.

Neoverujeme si, či ešte platia, či náhodou nepominul dôvod,

na základe ktorého sa utvorili. A tak majú mnohí na stene atrapy, a keď ich počujú kukať, svedčí to iba

o ich bludnom vnímaní reality.“

(Ester, postava z tejto knihy)

1. Mohel, šojchet, kóšer

Keby sa mi raz podarilo chytiť zlatú rybku, nevyslovila by som ani tri želania, stačili by mi dve. Po prvé – nech sa znova dokážem tešiť na Vianoce, ktoré sa mi vďaka Milanovi a mojim deťom v posledných rokoch celkom sprotivili, lebo ich väčšinou preplačem, a po druhé – nech zavládne celosvetový mier. Ja viem, že to druhé želanie prednášajú aj kadejaké adeptky na Miss hocičoho, ale verte mi, ja mám preň ozaj vážny dôvod.

Zatiaľ to nevyzerá tak, že by sa moje želania mali splniť. Dnes v noci sa mi opäť snívalo, že som v kibuci, kde momentálne žije Daniel. Ako to už v snoch býva, videla som sa, ako ležím sama na veľkej manželskej dvojposteli, schúlená na jej okraji v embryonálnej polohe, s jednou rukou prehodenou cez okraj. Oko snovej kamery mi ukázalo, že sa nachádzam v miniatúrnom apartmáne, v akom by som bývala, keby som pricestovala za synom. V apartmánovom dome, vyhradenom pre návštevy rodinných príslušníkov členov kibucu. Podľa fotiek, ktoré mi Daniel poslal, viem, že pozostávajú z kuchynky, obývačky, kúpeľne a spálne, pričom jednotlivé miestnosti sú od seba oddelené posuvnými dverami.

Pri mojej posteli šumel ventilátor, bez ktorého by som v tej subtropickej horúčave asi vôbec nezaspala. Darmo, že to bol sen, horúčavu na scéne som vnímala priam fyzicky. Drevené žalúzie na oknách bez skiel boli vytočené vodorovne, aby sa cez drôtenú mriežku proti hmyzu dostalo do miestnosti čo najviac čerstvého vzduchu. Napriek tomu bolo vnútri veľmi dusno. Štyridsaťstupňové denné teploty vyhriali kameň stavby tak, že počas noci fungoval ako horúci monolit sálajúci teplo do vlastných útrob.

Béžový záves pri okne sa pohol v slabom závane nadchádzajúceho rána. Pohyb sa z látky preniesol na kamennú dlážku, kde sa zhmotnil do oranžovej vlnovky. Skôr, než by sa škorpión vydriapal na moju ruku visiacu z postele, zobudila ma predtucha nebezpečenstva.

Zem sa chvela, odkiaľsi prichádzalo dunenie. Zoskočila som z postele a naboso som utekala cez obývačku k dverám, ktoré sa otvárali priamo do rajskej záhrady. Vybehla som na teplý asfaltový chodník, škorpión cupital za mnou bez toho, aby som si ho všimla, a inštinktívne som zdvihla hlavu k nebu.

Z pozadia oblohy, sfarbenej ešte temnou modrotou noci, sa vynárali dve bachraté helikoptéry. Leteli nízko, takže som rozoznala aj červené svetlá, blikajúce na ich čiernom trupe. Vrtule s rachotom rozrezávali vzduch do hlučných pásikov, ktoré kmitali okolo mňa s takou intenzitou, až ma strach zviazal do snopu. Vojna, toto je zvuk vojny, uvedomila som si, veď niet pochýb o tom, že bruchá oblúd sú plné po zuby ozbrojených vojakov. Napriek ustrnutiu sa mi podarilo zdvihnúť ruky, aby som si z tváre odhrnula naviate vlasy, čo vojaci zrejme pochopili ako pozdrav, lebo jeden z nich mi zakričal: „Nebojte sa, letíme na Džanín!“

Na palestínsku osadu, ktorá je niekoľko kilometrov za plotom z ostnatého drôtu, ohraničujúcim kibuc. Vedela som o nej, pretože Daniel mi už povedal, že osada často slúži ako útočisko pre arabských teroristov, tak som posádke zamávala, tentoraz naozaj.

„O chvíľu sa vrátime,“ zakričali mi ešte.

Spravila som krok vzad a pristúpila som škorpióna, ktorý čupel na zemi tiež paralyzovaný jej neobvyklým chvením. Pocítila som, ako mi jedovatý osteň prenikol do päty, a skríkla som od úľaku.

„Už sme nazad,“ vzduch sa opäť zvíril a od Džanínu prilietala jedna z helikoptér. Pristála na trávniku a vyskočili z nej zdravotníci.

Vydýchla som si. Ale len na chvíľu. Zdravotníci utekali ku mne, ale to, čo niesli, nebolo ležadlo, ale truhla pre mňa.

Budím sa zo sna celá spotená, šmátram po spínači nočnej lampy. Zasvietim a čo najrýchlejšie vstávam z postele.

Joj!

Zabudla som na opuchnuté koleno a bolesť v drieku. Osteopénia lumbálnej chrbtice sa to volá, prvé štádium osteoporézy. Kým som sa prebúdzala, zvažovala som, či si vezmem polku Neurolu alebo si dám štamperlík, ale teraz je už moja dilema neaktuálna. Prehrabávam sa v zásuvke plnej liekov a hľadám Veral gél.

Toľko liekov! Na nervy, na kosti, na žalúdok, proti kyseline, proti bolesti, proti nespavosti... Proti mne! Keby to niekto videl, čo musím na lekársky predpis denne do seba nasúkať, čudoval by sa, že ešte žijem.

Vytláčam si Veral do dlaní, rukami vytočenými dozadu si natieram kríže a útrpne vzdychám.

„Chrápeš,“ zamrmle manžel z druhej strany postele, tak sa dvíham a odchádzam s Veralom v ruke do kuchyne, aby som si dala štamperlík. To sa snáď kombinovať môže, však?

Hneď mi je lepšie. Natieram si Veralom aj opuchnuté koleno a škúlim na nástenné hodiny. Pol tretej. Čo budem robiť do šiestej, kým vybehnem s  Rastym?

Aha, aj on je už hore. Ako ináč, tomu psovi nič neujde. Ospalým krokom prisúva ku mne svojich tridsať kíl a zloží sa mi k nohám s nesúhlasným zafunením: „Zase buntošíš.“

Poškrabkám ho medzi ušami, ale aby si nemyslel, že som mu už odpustila, prísne vravím: „Milý klaun, odteraz budem používať škrtiaci obojok.“ Poobede vyrazil von s takým zrýchlením, že mnou len tak trhlo a tri schodíky za bránou som zdolala letom. Teraz už viete, prečo mám opuchnuté koleno.

S Rastym v pätách sa presúvam tmavou halou. Dvere do Miminej izby sú otvorené, nakuknem a zabolí ma pri srdci, že nevidím svoju dcéru klepkať pri počítači. Nedala sa od neho odtrhnúť, odkedy sme jej ho kúpili... Otváram dvere Danielovej izby, ktorú som si po jeho odchode prerobila na pracovňu, a zvnútra ju zavriem Rastymu pred nosom. Dostal zákaz vstupu, lebo neovláda svoje poryvy. Odkedy sme s ním prestali chodiť na výcvik agility, je to s ním ťažké. Nedalo sa inak, jeho tréner Pali sa vytratil kamsi do sveta, zrejme, aby zabudol na stratenú lásku a všetko, čo mu ju doma pripomínalo.

Rasty vycíti priateľského alebo nepriateľského psa aj z tretieho poschodia. Nedávno sa vyrútil k oknu s takým odhodlaním a zúrivým brechotom, až mi prevrhol plechovku s akvamarínom. Chvíľu sme potom mali border kóliu s modrými škvrnami. Rastymu srsť odrástla a vypadala, no bledé škvrny na stene isto vydržia do najbližšieho maľovania.

Sadám si na stolček pred stojan s nedokončeným obrazom. Ešte neviem, ako ho dokončím. Do hĺbky mu stále niečo chýba. Roztržito blúdim zrakom naokolo a zavadím o Dankovu fotografiu.

Sú to už štyri roky, čo odišiel do Izraela. Štyri roky, čo sa mi kdesi vnútri vytvorila neviditeľná prasklina, z ktorej vyteká tenký, ale vytrvalý pramienok. Kiežby som už vytiekla zo svojho obalu celá, ako tekutina z fľašky. Prestala by som síce existovať, ale zároveň by zanikla aj boľavá rana. V súlade so svojou náladou sa chvíľu rozhodujem medzi červenou a čiernou, potom si na štetec naberám čiernu a domaľovávam na obraz tiene. Aby nadobudol hĺbku.

O šiestej sa obliekam a vyjdem na prechádzku s Rastym. Nasadila som mu obojok, ktorý sa pri prudkých pohyboch stiahne okolo krku, takže občas zastane, prekvapený: „Toto nepoznám!“

O pol siedmej si zalievam kávu, chystám sebe aj manželovi raňajky. Milan sa objaví v kuchyni, pri vôni kávy blažene potiahne nosom, privrie oči, no keď ich otvorí, vrhne na mňa skúmavý pohľad: „Máš červené oči. Zase si nespala?“

Zavrtím hlavou. Veľa som toho dnes síce nenaspala, to je pravda, ale Milanov odhad ide mimo. Ako väčšinou, keď ide o lúštenie mojich stavov. Po temer tridsaťročnom spolužití už nepociťujem ono naliehavé nutkanie zveriť sa mu s ich pravou príčinou a byť nádherne pochopená.

„Vonku fúka ostrý vietor, obleč si do práce vetrovku,“ poradím mu. Ktovie, napadne mi znova, či nie je potajme rád, že aspoň syn zakotvil v krajine jeho predkov.

Milan odchádza zhrbený, zamyslený. Nemá to v práci v poslednom čase ľahké. Tohto roku bude mať 59, takže sa ho snažia nenápadne vyšupnúť do predčasného dôchodku. Je kríza, treba šetriť na pracovných pozíciách. Problém je v tom, že má svoju prácu rád a dokáže byť produktívny ako málokto. Podľa mňa to súvisí s jeho matematickým géniom, ktorý zostal aj napriek veku úplne nepoškodený, čo by sa už, pravdaže, nemohlo prehlásiť o jeho telesnej schránke. Vďaka svojej „genialite“ zastáva v IT oddelení prominentnú funkciu architekta systémov. Nevieme, dokedy. Ešte presnejšie, ja neviem, ako utiahnem domácnosť z jeho dôchodku a môjho učiteľského platu. Keď stále sponzorujeme svoje deti. Neprosili o to, sú hrdé, snáď po rodičoch, ale mne to nedá, aby som im aj tak občas niečím neprilepšila.

Milan... Už je to dvadsaťosem rokov, čo ma upútal a zamilovala som sa doňho skoro na prvý pohľad. Predstavoval totiž typ, pri ktorom moje hormóny celkom samovoľne zvyšovali svoju hladinu. Vtedy mal ešte vzpriamené držanie tela, bohaté tmavohnedé vlasy, olivovú pleť, akú má dodnes, a veľké mäkké hnedé oči, ktoré sa najmä za posledné štyri roky akosi zmenšili, zapadli mu v tvári.

Zoznámili sme sa v škole, kam som nastúpila po skončení vysokej školy. V roku 1980 – bože, to bolo už dávno... Vyštudovala som matematiku a chémiu, pedagogický odbor na Prírodovedeckej fakulte. Bola som šťastná ako blcha, že ma vzali hneď do prvého zamestnania, o ktoré som sa uchádzala, a ešte k tomu v Košiciach, priamo v mojom rodnom meste. Ani za socíku to nebolo s prácou také jednoduché, aby ste si nemysleli. U riaditeľa školy sa za mňa prihovoril jeden príbuzný, ktorý pracoval na Krajskom inšpektoráte. Už chápete?

Moja šťastná hviezda však práve jasne svietila a možno jej svitu môžem ďakovať za to, že som si na tretí deň, keď prehrmeli ceremónie sprevádzajúce každý začiatok školského roka, všimla roztržitého mladého muža v rozgajdanom pulóvri. Dosť mladého, opravujem, bol odo mňa iba o šesť rokov starší, ako som sa dozvedela od kolegýň. Stav jeho pulóvra ma vôbec neodradil. Práve naopak. Jednak boli v tej dobe veľké a plantajúce sa kusy oblečenia v trende, a potom – jeho rozlietaný zjav predstavoval veľmi živý protiklad oproti zjavu usadlejších fotrov, navlečených v tesilových oblekoch, ktorí tvorili zvyšok mužskej časti profesorského zboru.

Usmiala som sa naňho, lebo sa mi páčil, on si to všimol a pozval ma na kávu do matematického kabinetu: „Odteraz je to predsa aj tvoj kabinet,“ neurčito mávol rukou na úžasný neporiadok navôkol, v ktorom sa zaprášené knihy a najrozličnejšie časopisy vŕšili cez seba bez ladu a skladu.

Bolo tam čo upratovať, takže sme sa odvtedy ozaj často vídali. Najprv v tom kabinete, neskôr sme zašli na kávu aj k nemu.

Keď som prvýkrát sedela na váľande v jeho izbe, ktorú mal prenajatú v slobodárni, bola som dosť nervózna. Prijala som jeho pozvanie, pretože som bola zvedavá ako býva, aký má poriadok... To vždy veľa vypovedá o obyvateľovi... Nevedela som, kam až chce na prvom intímnom stretnutí zájsť, no v krajnom prípade som bola rozhodnutá ubrániť sa. Dodnes si nemyslím nič dobré o chlapoch, ktorí sa pri prvej možnej príležitosti vrhajú na svoju obeť ako sépie obrovské, ich ruky a nohy máte zrazu všade, až nadobudnete dojem, že majú aspoň sto chápadiel... pardon, končatín. Že by som sa ubránila, to nevravím len tak, párkrát predtým som to už dokázala a Milan nie je, ani vtedy nebol, nijaký obor. A to ste ma ešte nevideli, keď som v ráži... no ale o tom potom.

Moje obavy sa však ukázali načisto zbytočné. Sedel oproti na stoličke, milo sa na mňa usmieval, ponúkal keksíkmi. A stále niečo zaujímavé rozprával, snáď, aby udržal konverzáciu, ktorá sa kvôli mojim krátkym, nervóznym vstupom spočiatku dosť zadrhávala. Bol taký milý, že som sa postupne roztápala, a keď prišiel čas môjho odchodu, bola som temer pripravená mu podľahnúť...

K tomu však došlo až o dva mesiace. V januári šla jedna trieda druhákov na lyžiarsky výcvik a zrazu chýbali dvaja učitelia, ktorí by mali na výcviku zabezpečovať pedagogický dozor. Ich triedna si pred Vianocami zlomila na šmýkačke nohu a jeden telocvikár musel po Novom roku do nemocnice, čo si tak zhumpľoval žlčník sviatočnými hodmi.

„Gabika, viete lyžovať?“ spýtal sa ma riaditeľ uprostred porady.

Nevedela som, aká odpoveď bude v tej chvíli správna – nezabúdajte, že som bola iba elév – tak som neurčito prikývla: „Na priateľskom teréne aj hej, pán riaditeľ.“

„Výborne!“ zvolal riaditeľ a vzápätí poslal mňa a Milana na výcvik namiesto chorých kolegov.

Páni! To som si zavarila! Dovtedy som už síce absolvovala dva lyžiarske výcviky, na strednej aj na vysokej, ale lyžovať som sa jednoducho nenaučila. Rada by som za to zvalila vinu na nemožne dlhé lyže, aké sa vtedy odporúčali – mali byť aspoň o pol metra vyššie ako ich majiteľ. Ale problém bol asi niekde inde...

„Neboj sa,“ utešoval ma Milan. „Ani ja nie som Stenmark.“

Ingemar Stenmark, olympijský víťaz slalomu... Tak s ním by som sa rozhodne neporovnávala.

Čo vám mám povedať, moje účinkovanie bola čistá katastrofa. Trapas ako vyšitý. Hádam by som sa po prvom dni ani nebola znovu postavila ku svojmu (poslednému) družstvu, keby som si nevšimla, že ani Milan nie je ktovieaký borec.

Šlo mu to iba o trochu lepšie ako mne.

Lebo toľko nepadal. Ale ináč... Nohy do véčka v pluhu, mierne záchodový postoj...

Chvalabohu! Excelentný lyžiar by hneď zapudil nemehlo, aké som, ohľadne zimných športov, dodnes ja.

Terén vôbec nebol „priateľský“ k mojim schopnostiam. Zjazdovka na Srdiečku v Nízkych Tatrách bola po nedávnej prázdninovej invázii turistov zdevastovaná, plná bubnov. Zľadovatených bubnov, podotýkam, lebo po vianočnom odmäku udreli začiatkom januára tuhé mrazy aj na horách. A ratráky na úpravu terénu vtedy neboli takou samozrejmosťou ako dnes.

„To nič, to nič,“ oprašoval ma od snehu Milan, keď ma staval na nohy, opravujem, na lyže po pádoch.

„To nič, to nič,“ vravieval, keď ma vyhrabával zo snehu, ktorý dosahoval medzi smrekmi na boku zjazdovky aj metrovú hĺbku.

„To nič,“ usmial sa akosi nakrivo, keď som vypadla z vleku a zvalila som aj jeho, lebo sa viezol hneď za mnou.

Celkom „nič“ to však nebolo. Pri poslednom páde som sa spolu s ním skotúľala asi päťdesiat metrov po zľadovatenom teréne, v dôsledku čoho on utŕžil zranenie pleca a ja kolena.

Boli sme ako dvaja invalidi. Nepýtajte sa, ako sme ten lyžiarsky zájazd dojazdili, lebo to dodnes neviem ani ja. Ale toľko tolerancie, toľko ohľaduplnosti... Keď sa mi Milan do lyžiarskeho zájazdu iba pozdával, teraz mi bolo jasné, že sme do seba riadne rachnutí.

Aj mimo zjazdovky...

Po večeroch sme sa „liečili“. V kruhu kolegov sme sa stretávali v bare, kde sme popíjali slivovicu, čaj s rumom, prevarené vínko... Milan ma nikdy nenechal platiť. Dával tak jasne najavo, že som objekt jeho záujmu a nemieni na mne šetriť, čo sa mi veľmi páčilo.

Hm, nielen tolerantný a chápavý, ale aj veľkorysý... Skvelé!

Dávala som však pozor – moja spotreba nikdy nebola taká veľká, aby hrozilo, že ho zruinujem, takže som to od neho polichotene prijímala. Ponad poháriky sme sa na seba usmievali či rovno smiali z eskapád, ktoré som cez deň vyrobila... Až sme raz v jednu pokročilú hodinu my dvaja skončili na Milanovej izbe.

„Ty si Žid?“ opýtala som sa ho hneď vtedy, po našom prvom milovaní, keď som ho uvidela nahého.

„Hej,“ odvetil s úškrnom. „Doteraz si si to nevšimla?“

No áno, mohla som byť bystrejšia, dať do súvisu jeho vzhľad s obdivuhodnými vedomosťami o čomkoľvek, ktorými si ma nadobro podmanil. Aby sme si rozumeli, tie tvorili trvalý základ môjho záujmu oňho, pretože dovtedy som už mala nejaké skúsenosti s mužmi, z ktorých vyplývalo, že na prvom dojme a číro hormonálnych reakciách sa neoplatí stavať dlhodobé projekty.

„Nebolelo to?“ nadhodila som.

Zasmial sa: „Nepamätám sa, bolo to už dávno.“

„Kedy dávno?“

„Vieš, obriezka sa v židovských rodinách vykonáva tak do ôsmeho dňa života novorodenca. Nemôže ju vykonať hocikto, musí to byť vyškolený a židovskou obcou schválený odborník. Hovoria mu mohel.“

„Odborník? Odborníčka to nemôže byť?“

„Keď, tak iba v  neologickej rodine. No podľa mojich vedomostí toto povolanie vykonávajú iba muži.“

„Dedukujem, že teba obrezal mohel. Aká ste vy teda rodina?“

„Nespájal by som charakter našej rodiny s výberom obrezávača. Pokiaľ ide oňho, rodičia boli radi, že v komunistickom Československu vôbec nejakého zohnali. Nie, aby si ešte vyberali jeho pohlavie. Najskôr dali iba čosi do vrecka niektorému chirurgovi z okresnej nemocnice. Vysvetlím ti to neskôr, lebo vidím, že už z toho všetkého začínaš byť zmätená.“

Bodaj by nie. Som birmované dievča zo slušnej katolíckej rodiny.

Chvíľu mlčíme, no vycíti, že mi čosi vŕta v hlave, tak začne: „Židia sa tak nahrubo dajú rozdeliť na ortodoxných a neológov.“

„Čo to presne znamená?“

„Vy kresťania máte katolíkov a reformovaných. My Židia zas ortodoxných a neológov.“

„A vy patríte kam?“ chvíľu ešte tŕpnem, či som sa nezaplietla s členom nejakej fanatickej ortodoxnej pospolitosti.

„V najlepšom prípade sme iba nepraktikujúci neológovia.“

„Prečo nepraktikujúci?“

„Vážime si duchovný odkaz predkov. Nemodlili sme sa doma, ani do synagógy sme nechodili, lebo tá v našom meste je od vojny rozpadnutá.“

Milan pochádza z Popradu. „A ešte ti musím povedať,“ pokračuje, „že aj medzi ortodoxnými sú rozdiely. Najortodoxnejší sú chasidi.“

„Chasidi? To sú tí, ktorí chodia v dlhých čiernych kaftanoch, v čapiciach lemovaných kožušinou a majú také bokombrady stočené ako dlhé pružiny?“

„V podstate áno. Tie bokombrady sa volajú pajesy,“ uškŕňa sa opäť. „Ultraortodoxní Židia tie čapice s kožušinou aj dnes bežne nosia. Dokonca aj v horúcom podnebí Izraela. Ale keď dáš svojej predstave na hlavu čierny klobúk bez kožušiny, vyjde ti zas typický ortodoxný Žid. V zime.“

„Prečo v zime?“

„V lete nemusí mať na sebe ten kaftan. Stačí biela košeľa s vestou,“ už sa smeje.

„A keď ste, ako vravíš, v podstate neológovia, musíte sa doma stravovať kóšer?“ Keď som zvedavá, dokážem byť otravná ako mucha.

„Gabika, v tejto republike sa nikto nemôže stravovať kóšer, ani keby chcel. Štát subvencuje cirkvi viac alebo menej, židovskú obec skôr menej. Platiť šojcheta nie je z čoho, takže mama kupuje mäso v bežných obchodoch a varí, čo jej napadne alebo na čo jej vyjde. Najradšej hovädziu roštenku, ktorú však pripravuje zväčša iba na slávnostné príležitosti. Urobí ju aj v nedeľu, keď pôjdeme k nej spolu, aby som ťa predstavil.“

Kým strávim neoficiálne pozvanie na nedeľu, ešte si musím jedno ujasniť: „Kto je zas ten šojchet?“

„Šojchet je mäsiar, ktorý vyberie a zabije iba zdravé zviera, nechá ho celkom stiecť z krvi a skontroluje. Nikde sa v ňom nesmie nachádzať krvná zrazenina, lebo ináč putuje rovno do kafilérie. Alebo ku kresťanskému mäsiarovi,“ uťahuje si. „Až po tejto kontrole ho rozporciuje a povolí predaj pod označením kóšer.“

Mlčím, spracovávam fakty.

„Bravčové nikdy nie je kóšer. Ohŕňať nad ním nos si však môžu dovoliť iba Židia v Izraeli, kde sú všetky potraviny automaticky kóšer už od výrobcu. Alebo v bohatých krajinách, kde je veľký výber všeličoho. Moja mama  však bežne robí bravčové rezne alebo perkelt, takže vidíš, že to s pravidlami nijako nepreháňame,“ snaží sa ma povzbudiť.

„Takže kóšer sa vzťahuje nielen na mäso, ale na hocijakú potravinu...“ opakujem si.

„Áno. Napríklad aj na chlieb, mlieko, víno, slivovicu... Ale detailmi ohľadne ich výroby ťa nebudem zaťažovať. Napokon, to nie je podstatné, venujme sa rukolapnejším témam,“ objíme ma.

Mal so mnou veľkú trpezlivosť, lebo bol do mňa po uši zamilovaný (čo platilo aj naopak) a celé to bolo preňho omnoho jednoduchšie. Naučil sa vnímať kultúrne rozdiely odmalička, zato ja som v to popoludnie, keď som prvýkrát nazrela do iného sveta, iste pôsobila ako hnilička. Teda plod spadnutý z jablone. Našťastie, mal aj zmysel pre humor, takže ma uviedol do prostredia svojej kultúry nanajvýš príjemným spôsobom, čo si dodnes veľmi vážim.

2. V židovskom dome

Tak sme jednej peknej jarnej nedele v roku 1981 sedeli v rýchliku do Popradu a držali sme sa za ruky. Milan sa tešil, že po dlhšom čase uvidí svojich blízkych – na stretnutie so mnou pricestuje aj jeho mladší brat Miki s manželkou. Čím viac sme sa však približovali k cieľu našej cesty, tým som bola nervóznejšia.

„Môžu mať nevesty židovských chlapcov nalakované nechty?“ Zabudla som si tie svoje odlakovať, svieti na nich priam semaforová červená.

„Čo ťa nemá...“ pozrie na mňa začudovane.

V zmätku pokrčím plecami: „Veď ja o vás okrem kóšer, šajcheta a mohela skoro nič neviem.“

„Keď poznáš mňa, ako by si poznala všetkých,“ odvetí.

Teraz mám prvýkrát pocit, že si nerozumieme. Isteže som ho za posledných desať mesiacov spoznala dosť dobre, v práci aj v súkromí, a zhoda našich názorov je hlavným dôvodom, prečo tu sedíme, lenže... Ešte sme sa nepohádali, ešte sme sa nevyskytli vo vyhranenej situácii, kedy by bolo treba zaujímať principiálne postoje, ešte si plávame na sladkom obláčiku prvotnej zamilovanosti. Som už dosť dospelá na to, aby som vedela, že človeka formuje predovšetkým prostredie, v ktorom odmalička vyrastal. V ňom si vytvára svoje návyky, názory, spôsob videnia sveta, nasáva to všetko automaticky ako materinské mlieko. Tuším, že to jeho prostredie bolo poriadne odlišné od môjho. A jeho matka nie je ovplyvnená nijakými citmi voči mne, preto ma môže hodnotiť úplne inými očami ako on.

Mlčím.

„Upokoj sa, sme obyčajní ako všetci tí ľudia, ktorých stretávaš denno-denne. Nie sme z inej planéty, sme tiež Čechoslováci.“

Naďalej mlčím.

„A nepovie sa šajchet, ale šojchet,“ zasmeje sa. „Zato mohela si si dobre zapamätala, však?“

Dvíhajú sa mi kútiky úst.

„Bol raz jeden mohel v Jeruzaleme a otvoril si firmu v Dávidovom meste,“ začne.

Pochopím, že mi povie opäť jeden zo svojej nevyčerpateľnej studnice židovských vtipov, tak nastražím uši.

„Jedného dňa šiel okolo nej americký turista, ktorému sa pokazili hodinky, a zbadal vo výklade budík. Plný nádeje vošiel dovnútra, kde mu však mohel prezradil pravý účel svojho podniku. ,Človeče,‘ rozčúlil sa rozladený Američan, ,a prečo ste si potom dali do výkladu hodinky?‘ Nato mu mohel rovnakým tónom odpovedal: ,A čo by som tam podľa vás asi tak mal dať, nepoviete mi?‘“

Vyprsknem smiechom a cesta mi ubieha ďalej už veselšie.