Wm. Paul Young

CHATRČ

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu THE SHACK,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Windblown Media, New Park 2007

preložila Jana Kantorová-Báliková.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2016

ako 5088. publikácia

a 85. zväzok edície LUK – Knižnica svetových bestsellerov.

Vydanie IV.

Pôvodný návrh väzby upravil AldoDesign, Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Eva Mládeková

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačili Těšínské papírny, s.r.o., Český Těšín.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná v nijakej forme, uložená v sprístupňujúcom systéme ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, alebo inak, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Text piesne v 1. kapitole: Larry Norman, „One Way“ © 1995 Solid Rock Productions, Inc. Všetky práva vyhradené. Text uverejnený so súhlasom. Text piesne v 10. kapitole: David Wilcox, „New World“ © 1994 Irving Music, Inc. a Midnight Ocean Bonfire Music. Všetky práva poskytuje Irving Music, Inc. Použité so súhlasom. Všetky práva vyhradené.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

„This edition published by arrangement with Windblown Media, Inc.

All rights reserved.“

Motion Picture Artwork @ 2016 Summit Entertainment, LCC. All Rights Reserved

Copyright © 2007 by Wm. Paul Young

Translation © Jana Kantorová-Báliková 2009

Credit @ Giles Netter

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2016

ISBN 978-80-222-0824-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Tento príbeh som napísal pre svoje deti:

Chada – Tajomného dobráka

Nicholasa – Nežného prieskumníka

Andrewa – Oddané srdce

Amy – Radostnú znalkyňu

Alexandru (Lexi) – Žiarivú silu

Matthewa – Elegantný zázrak

Po prvé ho venujem

svojej milovanej Kim s vďakou za to, že mi zachránila život,

a po druhé:

„… nám, čo sa potkýname, veriac, že vládne Láska.

Tak postojme, nech žiari.“

PREDHOVOR

Kto by nezapochyboval, ak človek tvrdí, že strávil celý víkend s Bohom, ešte k tomu v chatrči? A nebola to hocijaká chatrč.

Macka poznám vyše dvadsať rokov. Stretli sme sa v dome suseda, ktorému sme pomáhali baliť žochy sena do zásoby pre jeho dve kravy. Odvtedy sa, ako dnes vravia decká, spolu potĺkame, popíjame kávu – alebo, pokiaľ ide o mňa, mimoriadne korenistý čaj so sójou. Rozhovory v nás vzbudzujú hlboký pôžitok, často sa smejeme a občas sa objaví aj nejaká tá slza. Úprimne povedané, čím sme starší, tým viac sa spolu túlame… ak viete, čo mám na mysli.

Jeho celé meno znie Mackenzie Allen Phillips, no väčšina ľudí ho volá Allen. Je to rodinná tradícia: všetci muži majú rovnaké prvé meno, no bežne ich rozoznávajú podľa prostredných mien, čo umožňuje vyhnúť sa pompéznemu I., II., III., alebo junior či senior. Slúži to aj na odhalenie telefónnych predajcov, najmä tých, ktorí volajú, akoby boli ich najlepší priatelia. Takže on, jeho starý otec, otec a teraz jeho najstarší syn sa volajú Mackenzie, no ľudia sa o nich zmieňujú ich prostredným menom. Len jeho manželka Nan a blízki priatelia ho nazývajú Mack (hoci som počul aj zopár úplne neznámych ľudí kričať: „Hej, Mack, kde si sa učil šoférovať?“)

Mack sa narodil niekde na stredozápade ako farmársky chlapec z írsko-americkej rodiny s mozoľnatými rukami a prísnymi pravidlami. Hoci bol jeho otec navonok pobožný člen cirkevnej rady, potajomky popíjal, najmä keď dážď neprichádzal, alebo prišiel priskoro, a po väčšinu času medzitým. Mack o ňom hovorí len veľmi málo, no keď ho spomenie, z jeho tváre sa vytratia emócie ako pri odlive, oči mu stemnejú a sú bez života. Podľa niekoľkých príhod, ktoré mi Mack porozprával, viem, že jeho otec nepatril k pohodovým alkoholikom, ktorí rýchlo zaspia. Bol to zlý darebák, čo bil manželku a potom prosil Boha o odpustenie.

Všetko vyvrcholilo, keď trinásťročný Mackenzie v časoch oživenia záujmu mládeže o náboženstvo obnažil svoju dušu pred vedúcim cirkevným predstaviteľom. V tejto pôsobivej chvíli sa Mack so slzami v očiach priznal, že neurobil nič, aby pomohol mame, keď pri viacerých príležitostiach videl, ako ju jeho opitý otec zbil do bezvedomia. Mack nemyslel na to, že jeho spovedník spolupracuje v cirkvi s jeho otcom, a keď prišiel domov, ocko ho čakal na prednej verande a jeho mama a sestry zjavne neboli doma. Neskôr sa dozvedel, že ich poslal k tete May, aby mal voľnú ruku a mohol dať rebelantskému synovi príučku o tom, že svojho otca treba ctiť. Takmer dva dni ho priviazaného o veľký dub za domom šľahal remeňom a veršami z Biblie vždy vtedy, keď sa prebudil z opileckého omámenia a položil fľašu.

O dva týždne neskôr, keď bol Mack konečne znova schopný položiť jednu nohu pred druhú, jednoducho vstal a odišiel z domu. No skôr ako odišiel, dal do každej fľaše chľastu, ktorú našiel na farme, jed proti škodcom. Odniesol do prístrešku pri dome malú plechovú škatuľku, do ktorej dal všetky svoje svetské poklady: rodinnú fotografiu, na ktorej všetci škúlili, pretože pozerali do slnka (otec stál bokom), zberateľskú bejzbalovú kartu s fotkou Lukea Eastera z roku 1950, fľaštičku s asi uncou Ma Griffe (jediného parfumu, ktorý jeho mama používala), cievku s niťou a dvoma ihlami, malý strieborný odliatok stíhačky U. S. Air Force F-86 a svoje celoživotné úspory – 15 dolárov a 13 centov. Potom sa vkradol späť do domu, a zatiaľ čo otec s chrápaním vyspával ďalšiu opicu, vsunul pod mamin vankúš odkaz: „Dúfam, že jedného dňa mi odpustíš.“ Prisahal, že sa nikdy neobzrie späť, a dodržal to – dlhý čas.

Trinásť rokov je primálo na to, aby človek dospel, no Mack nemal na výber a rýchlo sa prispôsobil. O rokoch, čo nasledovali, veľa nehovorí. Väčšinu času strávil v cudzine a pretĺkal sa, ako sa dalo. Pracoval a posielal peniaze starým rodičom, ktorí ich odovzdávali jeho mame. Myslím, že v jednej z tých vzdialených krajín sa dokonca v nejakom hroznom konflikte chopil zbrane; odkedy ho poznám, pociťuje temnú nenávisť voči vojne. Nech už sa stalo čokoľvek, keď mal čosi vyše dvadsať, skončil v seminári v Austrálii. Keď dokončil štúdium teológie a filozofie, vrátil sa do Štátov, zmieril sa s mamou a sestrami a presťahoval sa do Oregonu, kde spoznal Nannette A. Samuelsonovú a oženil sa s ňou.

V uvravenom svete je Mack mysliteľ a pracant. Nehovorí veľa, ak sa ho priamo nespýtate, no väčšina ľudí sa už naučila, že to neradno robiť. Keď prehovorí, človek uvažuje, či Mack nie je mimozemšťanom, ktorý vníma krajinu ľudských myšlienok a skúseností inak ako ktokoľvek iný.

Ide o to, že zvyčajne navodzuje nepríjemný pocit vo svete, kde by väčšina ľudí radšej počula to, na čo sú zvyknutí, a väčšinou sú to bezvýznamné malichernosti. Tí, čo ho poznajú lepšie, ho vo všeobecnosti majú radi, keďže si svoje myšlienky necháva väčšinou sám pre seba. A keď prehovorí, nejde o to, že by ho prestali mať radi – skôr ide o to, že už nie sú takí spokojní sami so sebou.

Mack mi raz povedal, že v mladosti bol výrečnejší, no pripustil, že väčšina rečí pramenila z mechanizmu prežitia a chcel tak zakryť svoje rany; často sa to však končievalo tak, že chrlil svoju bolesť na každého okolo seba. Hovorí, že poukazoval na chyby iných a ponižoval ich, zatiaľ čo si udržoval falošný pocit vlastnej moci a prevahy. Neveľmi príjemná povahová črta.

Keď píšem tieto riadky, uvažujem o Mackovi, ako ho odjakživa poznám – celkom obyčajnom človeku, ktorý je mimoriadnym len pre tých, čo ho naozaj poznajú. Čochvíľa bude mať päťdesiatšesť a je to nenápadný chlapík s miernou nadváhou, plešivejúci nižší beloch, a takýto opis sa hodí na veľa mužov z našej oblasti. Pravdepodobne by ste si ho nevšimli v dave, ani by ste sa necítili nepríjemne, ak by driemal vedľa vás na sedadle v autobuse, ktorým raz za týždeň cestuje do mesta na obchodné stretnutia. Väčšinu práce robí zo svojej malej kancelárie doma na Wildcat Road. Predáva nejakú dôvtipnú techniku, a nebudem predstierať, že tomu rozumiem: zariadenia, ktoré akosi umožňujú, aby všetko išlo rýchlejšie, akoby život už aj tak nebežal dosť rýchlo.

Človek si neuvedomí, aký je Mack múdry, ak náhodou nepočúva nejaký jeho dialóg s expertom. Bol som tam, keď odrazu jazyk, ktorým sa hovorilo, sotva pripomínal angličtinu. Márne som sa usiloval zachytiť pojmy, čo plynuli ako rútiaca sa rieka drahokamov. Vie inteligentne hovoriť takmer o všetkom, a hoci cítite jeho vyhranené názory, má v sebe taktnosť, ktorá vám umožňuje ponechať si tie svoje.

Jeho obľúbenými témami sú Boh, Stvorenie a prečo ľudia veria v to, v čo veria. Oči sa mu rozžiaria, kútiky úst sa zdvihnú do úsmevu a odrazu sa uňho ako u malého dieťaťa vytráca únava, celý omladne a akoby presahoval samého seba. No zároveň Mack nie je veľmi pobožný. Akoby mal k náboženstvu vzťah, v ktorom sa spája láska s nenávisťou, a rovnako je to asi aj s Bohom, ktorého podozrieva, že je hĺbavý, vzdialený a nezúčastnený. Cez praskliny jeho uzavretosti občas preniknú drobné ostne sarkazmu ako bodavé šípy nasiaknuté jedom zo studne hlboko vnútri. Hoci sa občas obaja ocitneme v tom istom miestnom kostole s lavicami a kazateľnicou (radi ho nazývame 55. nezávislou synodou svätého Jána Krstiteľa), je zjavné, že sa tam necíti priveľmi dobre.

Mack prežil v manželstve s Nan už viac ako tridsaťtri zväčša šťastných rokov. Vraví, že mu zachránila život a zaplatila za to vysokú cenu. Z akéhosi nepochopiteľného dôvodu sa zdá, že ho teraz ľúbi viac ako kedykoľvek predtým, i keď mám pocit, že jej v prvých rokoch manželstva kruto ublížil. Predpokladám, že keďže väčšina našej bolesti pramení zo vzťahov, pramení z nich aj naše uzdravovanie. Viem aj, že odpustenie zvyčajne len ťažko chápu tí, čo naň pozerajú zvonka.

V každom prípade Mack manželstvom získal. Nan je malta, ktorá drží kachličky ich rodiny pohromade. Zatiaľ čo Mack zápasí vo svete s mnohými odtieňmi sivej, jej farbami sú väčšinou čierna a biela. Zdravý rozum je u Nan taký prirodzený, že ona sama si ani neuvedomuje, aký je to dar. Starostlivosť o rodinu jej zabránila uskutočniť sen stať sa lekárkou, no ako zdravotná sestra vyniká a získava uznanie v oblasti, ktorú si zvolila – v starostlivosti o onkologických pacientov v terminálnom štádiu ochorenia. Zatiaľ čo Mackov vzťah k Bohu je široký, Nanin je hlboký.

Tvoria zvláštny pár a sú rodičmi piatich nezvyčajne pekných detí. Mack rád vraví, že všetky zdedili jeho dobrý vzhľad, „… pretože Nan jej dobrý vzhľad ešte vždy zostal“. Dvaja z troch chlapcov už s nimi nebývajú: čerstvo ženatý Jon pracuje ako predajca pre miestnu obchodnú spoločnosť a Tyler, ktorý nedávno absolvoval vyššiu odbornú školu, teraz študuje na univerzite. Josh a jedno z dvoch dievčat, Katherine (Kate), sú ešte vždy doma a navštevujú tunajšiu strednú školu. Potom je tu najmladší prírastok, Melissa – alebo Missy, ako sme ju radi volali. Ona… nuž, na týchto stránkach spoznáte niektorých z nich lepšie.

Posledných niekoľko rokov bolo, ako by som to povedal, pozoruhodne príznačných. Mack sa zmenil; je teraz ešte odlišnejší a zvláštnejší ako predtým. Po celý čas, čo ho poznám, má veľmi jemnú a láskavú dušu, no od svojho pobytu v nemocnici pred troma rokmi je… nuž, ešte milší. Stal sa jedným z tých vzácnych ľudí, čo sú vo svojej koži dokonale v pohode. Aj ja sa pri ňom cítim v pohode ako pri nikom inom. Keď sa každý z nás poberie svojou cestou, mám pocit, že som práve zažil ten najlepší rozhovor v živote, i keď zvyčajne väčšinou hovorím ja. A Mackova úcta k Bohu sa už nerozvíja len do šírky, lebo zašiel veľmi hlboko. No toto ponáranie ho niečo stálo.

Súčasnosť je úplne iná ako obdobie asi pred siedmimi rokmi, keď do jeho života vstúpil Veľký smútok a on takmer úplne prestal rozprávať. V tom čase sme sa na takmer dva roky, akoby sme sa na tom bez rečí dohodli, prestali spoločne potulovať. Macka som videl len príležitostne v miestnych potravinách alebo ešte zriedkavejšie v kostole, a hoci sme sa zvyčajne zdvorilo objali, nič významnejšie sme si nepovedali. Bolo preňho dokonca ťažké pozrieť mi do očí; azda nechcel začať rozhovor, ktorý by strhol chrastu z jeho raneného srdca.

Všetko sa však zmenilo po škaredej nehode s… Ale to už znova predbieham. Dostaneme sa k tomu v pravý čas. Teraz poviem len, že tieto posledné roky zjavne vrátili Mackovi jeho život a nadvihli bremeno Veľkého smútku. To, čo sa stalo pred troma rokmi, úplne zmenilo melódiu jeho života a je to pieseň, ktorú vám netrpezlivo túžim zahrať.

Hoci Mack ústne dobre komunikuje, nie je si istý pri písomnom vyjadrovaní – a vie, že ja sa týmto veciam venujem vášnivo rád. A tak ma požiadal, aby som napísal tento príbeh – jeho príbeh, „pre decká a Nan“. Chcel, aby toto rozprávanie pomohlo vyjadriť nielen hĺbku jeho lásky, ale aby aj im umožnilo pochopiť, čo sa odohráva v jeho vnútornom svete. Poznáte to miesto: kde ste len vy – a azda Boh, ak v neho veríte. Samozrejme, Boh tam môže byť, dokonca aj keď v neho neveríte. Je už raz taký. Nie nadarmo ho nazývajú Veľký Strojca.

Nad tým, čo sa teraz chystáte čítať, sme s Mackom trávili dlhé mesiace, kým sme to sformulovali do slov. Vyznieva to trochu, nuž… nie trochu, veľmi fantasticky. Nemienim posudzovať, či niektoré časti skutočne sú, alebo nie sú pravdivé. Stačí povedať, že ak niektoré veci nie sú vedecky dokázateľné, môžu byť aj tak pravdivé. Úprimne vám poviem, že to, že som súčasťou tohto príbehu, ma hlboko vnútorne ovplyvnilo v tom, čo som nikdy predtým nepocítil a ani som netušil, že to existuje. Priznávam, že zúfalo chcem, aby všetko, čo mi Mack povedal, bola pravda. Väčšinu dní som práve tam s ním, no inokedy – keď sa viditeľný svet hmoty a počítačov javí ako skutočný svet – strácam kontakt a mám pochybnosti.

A ešte čosi: Mack by chcel, aby ste vedeli, že ak si prečítate tento príbeh a nebude sa vám páčiť, odkazuje: „Prepáčte… no nebolo to určené vám.“ No možno napokon bolo. To, čo budete čítať, sú v rámci Mackových možností čo najpresnejšie rozpomienky na to, čo sa stalo. Je to jeho, nie môj príbeh, takže keď sa v ňom párkrát vyskytnem, budem o sebe hovoriť v tretej osobe – z Mackovho hľadiska.

Pamäť môže byť niekedy, najmä pri nehode, zradným spoločníkom, a neprekvapilo by ma, ak by sa na týchto stránkach napriek nášmu spoločnému úsiliu o presnosť vyskytli nejaké faktické chyby a pomýlené spomienky. Nie sú zámerné. Zaručujem vám, že rozhovory a udalosti sú zaznamenané tak pravdivo, ako sa na ne Mack vie rozpamätať, takže mu, prosím, doprajte trochu voľnosti. Ako uvidíte, sú to veci, o ktorých sa nehovorí ľahko.

WILLIE

1

SPLÝVANIE CIEST

Dve cesty delili sa v strede môjho žitia,

a poslúchol som mudrcove slová,

nech vydám sa tou menej prešliapanou,

a v tom je rozdiel, každú noc, deň znova.

Larry Norman (s ospravedlnením Robertovi Frostovi)

V marci sa po nenormálne suchej zime rozpútali prudké dažde. Potom prišiel studený front z Kanady a držal ho tu zvírený vietor hrmiaci roklinou z východného Oregonu. Hoci jar bola už určite za rohom, boh zimy sa nechcel bez zápasu vzdať svojho ťažko získaného územia. Na kaskádach sa držala nová snehová pokrývka a dážď pri dotyku so studenou pôdou okolo domu mrzol, čo by mohol byť pre Macka dostatočný dôvod, aby sa s knihou stúlil do blízkosti kozuba a zahalil sa do tepla, vychádzajúceho z praskotajúceho ohníka.

Namiesto toho však väčšiu časť predpoludnia strávil pracovnými telefonátmi pre svoju v meste sídliacu firmu. Pohodlne usadený v domácej kancelárii v pyžamových nohaviciach a tričku uskutočňoval obchodné telefonáty prevažne na východné pobrežie. Robil si čas té prestávky, počúval zvonenie krištáľového dažďa o oblok a pozoroval pomalé, no pravidelné vrstvenie ľadu na všetkom vonku. Cítil sa neúprosne uväznený ľadom vo svojom príbytku – čo ho v podstate tešilo.

Na búrkach, ktoré narušia zabehanú rutinu, je niečo radostné. Sneh alebo mrznúci ľad nás oslobodí od očakávaní, požiadaviek a tyranie schôdzok a rozvrhov. A na rozdiel od choroby je to skôr spoločná ako individuálna skúsenosť. Človek takmer počuje jednotný výdych stúpajúci z neďalekého mesta a priľahlého vidieka, kde zasiahla príroda a priniesla úľavu unaveným ľuďom, ktorí tvrdo dreli v jej dosahu. Všetkých, ktorých týmto spôsobom zasiahla, zjednotí spoločná výhovorka a srdce odrazu a nečakane pocíti mierne opojenie. Nebude potrebné ospravedlňovať sa, že sme sa nedostavili tam či onam. Každý pochopí a osvojí si toto jednotné odôvodnenie a náhla úľava od tlaku povinností rozveselí srdce.

Samozrejme, je pravdou aj to, že búrky narúšajú obchod, a zatiaľ čo si niektoré spoločnosti zarobia čosi navyše, iné prídu o peniaze – čo znamená, že sú aj takí, ktorým nerobí radosť, keď musia na čas zavrieť. Za stratu produkcie, či za to, že sa ľudia nedostali do ich kancelárie, však nemôžu nikoho obviňovať. I keď to zvyčajne trvá len jeden či dva dni, každý akosi nadobudne pocit, že je pánom vlastného sveta, a to len preto, že kvapôčky vody pri dopade na zem zamŕzajú.

Aj bežné aktivity sa stávajú mimoriadnymi. Rutinné rozhodnutia sa menia na dobrodružstvá a často ich prežívame s pocitom zvýšenej jasnosti. Neskoro popoludní sa Mack zababušil, vyšiel z dvier a namáhavo kráčal asi sto metrov po dlhej príjazdovej ceste k poštovej schránke. Ľad magicky zmenil tento jednoduchý každodenný úkon na zápas so živlami: zdvihnutie päste na odpor proti brutalite prírody a vyzývavý výsmech do jej tváre. Na tom, že si to nik nevšimne a každému by to bolo fuk, nezáležalo – samotná myšlienka spôsobila, že sa v duchu usmial.

Broky ľadového dažďa sa mu lepili na tvár a ruky, keď opatrne kráčal hore a dolu po mierne zvlnenej ceste; pozeral a predpokladal ako opitý námorník, ktorý opatrne smeruje k najbližšej putike. Keď čelíme sile ľadovej búrky, nejdeme jednoducho chrabro vpred, aby sme prejavili nespútané sebavedomie. Búrka do nás búši. Mack sa dvakrát dostal na kolená, kým napokon objal poštovú schránku ako dávno strateného priateľa.

Zastal, aby sa pokochal krásou sveta zahaleného do krištáľu. Všetko odrážalo svetlo a prispievalo k zvýšenej žiarivosti neskorého popoludnia. Stromy v susedovom sade mali priehľadné plášte, každý z nich bol jedinečný, no pritom vytvárali jednotný dojem. Bol to nádherný svet a na krátku chvíľu jeho žiarivá krása takmer zdvihla z Mackových pliec Veľký smútok.

Trvalo takmer minútu, kým obil ľad, ktorý už zapečatil dvierka poštovej schránky. Odmenou za jeho námahu bola jediná obálka, na ktorej bolo strojom napísané len jeho prvé krstné meno. Nijaká známka, pečiatka ani spätná adresa. Zvedavo roztrhol koniec obálky, čo s prstami stuhnutými od chladu nebolo ľahké. Obrátil sa chrbtom k dych vyrážajúcemu vetru a napokon z nej vytiahol jediný malý obdĺžnik neposkladaného papiera. Na strojom napísanom odkaze jednoducho stálo:

Mack stŕpol, zaplavila ho vlna nevoľnosti, ktorá sa vzápätí zmenila na hnev. Zámerne uvažoval o chatrči čo najmenej, a ak si ju pripomenul, jeho myšlienky neboli láskavé ani dobré. Ak to bol niečí zlý žart, dotyčný to naozaj prehnal. A podpis „Tato“ tomu všetkému len pridával na desivosti.

„Idiot,“ zašomral, mysliac na poštára Tonyho, prehnane priateľského Taliana s veľkým srdcom, no nedostatkom taktu. Prečo by vôbec doručoval takúto trápnu obálku? Dokonca na nej ani nie je známka. Mack nahnevane strčil obálku a odkaz do vrecka kabáta a pustil sa na spiatočnú kĺzavú púť smerom k domu. Dobiedzavé nárazy vetra, ktoré ho predtým spomaľovali, teraz skrátili čas balansovania na malom ľadovci, čo mu hrubol pod nohami.

Ďakujem za záujem, zvládal to, až kým neprišiel na miesto na príjazdovej ceste, ktoré sa zvažovalo mierne nadol a doľava. Bez akéhokoľvek úsilia či zámeru zrýchľoval, kĺzal sa na topánkach, ktorých podrážky mali asi toľko ťažnej sily ako kačka pristávajúca na zmrznutom rybníku. Mack divo mával rukami v nádeji, že mu to akosi umožní nadobudnúť rovnováhu, no zistil, že mieri priamo k jedinému mohutnejšiemu stromu pri príjazdovej ceste – tomu, ktorého spodné konáre osekal len pred niekoľkými mesiacmi. Strom teraz dychtivo čakal, aby ho objal, polonahý a zjavne túžiaci po troche pomsty. V zlomku myšlienky si zvolil zbabelý spôsob a pokúsil sa spustiť do sedu tak, že dovolí nohám, aby spod neho vykĺzli – čo aj tak chceli urobiť. Lepšie mať doudieraný zadok, ako vyťahovať z tváre triesky.

No nával adrenalínu spôsobil, že Mack konal prehnane a v spomalenom pohybe pozoroval, ako sa jeho nohy pred ním dvíhajú, akoby ich ťahala nahor nejaká pasca v džungli. Tvrdo dopadol, najprv zadnou časťou hlavy, a skĺzol sa na hromádku pri koreňoch ligotavého stromu, ktorý akoby nad ním stál s pochmúrnym pohľadom vyjadrujúcim znechutenie a nemalé sklamanie.

Svet na chvíľu sčernel, alebo sa to aspoň zdalo. Ležal tam omámený a škúliac pozeral do oblohy, pretože vrstvička ľadu rýchlo chladila jeho rozpálenú tvár. Na letmý okamih vyzeralo všetko zvláštne vľúdne a pokojné, akoby z neho prudký dopad vyrazil všetku zlobu. „Takže kto je tu idiot?“ zamrmlal si a dúfal, že ho nik nevidí.

Pod kabát a sveter Mackovi rýchlo prenikal chlad, a on vedel, že ľadový dážď, ktorý sa pod ním roztápa i mrzne zároveň, čoskoro môže spôsobiť veľký problém. So stonaním, cítiac sa oveľa starší, sa prevrátil na ruky a kolená. Vtedy uvidel jasnú červenú stopu, ktorá sa tiahla od bodu nárazu až ku konečnej destinácii. Uvedomil si, že je zranený, a zacítil tupé pulzovanie, čo vystupovalo nahor po zadnej časti hlavy. Inštinktívne siahol po zdroji bubnovania a vzápätí odtiahol zakrvavenú ruku.

Do dlaní a kolien sa mu vrývali ľad a ostré kamienky. Mack spola liezol a spola sa kĺzal, kým sa napokon nedostal na spodnú úroveň príjazdovej cesty. S nemalým úsilím sa mu napokon podarilo vstať a pomaly kráčať k domu. Cítil sa pokorený silou ľadu a zemskej príťažlivosti.

Keď bol Mack konečne dnu, začal sa metodicky, ako najlepšie vedel, zbavovať vrstiev oblečenia, pričom jeho sčasti zmrznuté prsty prejavovali asi toľkú obratnosť, akoby boli veľkými palicami na konci ramien. Rozhodol sa nechať premočený a zakrvavený neporiadok tam, kde ho zo seba zhodil, pri vstupných dverách, a ubolený vkročil do kúpeľne, aby preskúmal svoje rany. Nebolo pochýb o tom, že zľadovatená cesta nad ním zvíťazila. Hlboká tržná rana vzadu na hlave krvácala a do pokožky mal ešte vždy zarytých niekoľko kamienkov. Jeho obavy sa naplnili, výrazná hrča sa vynárala ako chrbát veľryby brázdiacej divé vlny jeho rednúcich vlasov.

Pre Macka bolo ťažké dať si do poriadku ranu. Pozeral na zadnú časť hlavy s pomocou malého zrkadielka, ktoré držal v ruke, a v kúpeľňovom zrkadle odrážalo jej obrátený obraz. Neskôr to znechutene vzdal, pretože nevedel hýbať rukami správnym smerom a nebol si istý, ktoré z dvoch zrkadiel klame. Opatrne ohmatával krvavú ranu a podarilo sa mu z nej vytiahnuť najväčšie kamienky a nečistotu, no napokon to bolelo priveľmi na to, aby v tom pokračoval. Z lekárničky vybral nejakú masť a naniesol si ju na ranu, ako najlepšie vedel, potom si obväzom, ktorý našiel v zásuvke kúpeľne, priviazal k postihnutému miestu žinku. Pozrel na seba v zrkadle a pomyslel si, že vyzerá ako nejaký drsný námorník z Bielej veľryby. Zasmial sa a vzápätí ním trhlo.

Na skutočnú zdravotnícku starostlivosť bude musieť počkať, kým sa nevráti Nan; je to jedna z mnohých výhod manželstva so zdravotnou sestrou. V každom prípade vedel, že o čo horšie bude vyzerať, tým väčší súcit vzbudí. V ťažkých situáciách človek väčšinou nájde nejakú kompenzáciu, ak hľadá dôkladne. Zobral z police dve tabletky na utíšenie pulzujúcej bolesti, prehltol ich a odkríval k predným dverám.

Mack ani na okamih nezabudol na odkaz. Prehraboval sa v kope mokrého a zakrvaveného oblečenia a napokon ho našiel vo vrecku kabáta, pozrel naň a zamieril do svojej pracovne. Vyhľadal telefónne číslo pošty a zavolal tam. Ako očakával, zdvihla Annie, matrónska šéfka pošty a znalkyňa všetkých tajomstiev. „Dobrý deň, nie je tam náhodou Tony?“

„To ste vy, Mack? Spoznala som vás po hlase.“ Samozrejme. „Je mi ľúto, ale Tony sa ešte nevrátil. Hovorila som s ním cez vysielačku, je len v polovici Wildcat Road, k vám sa ešte nedostal. Mám mu povedať, nech vám zavolá, alebo mu chcete len nechať odkaz?“

„Ach, zdravím. To ste vy, Annie?“ Nemohol odolať, hoci jej stredozápadný prízvuk ho nenechal na pochybách. „Prepáčte, bol som na chvíľu zaneprázdnený. Nepočul som ani slovo z toho, čo ste vraveli.“

Zasmiala sa. „Ale, Mack, viem, že ste počuli každé slovo. Nevtipkujte. Nie som včerajšia. Čo mu mám povedať, ak sa vráti živý?“

„V skutočnosti ste zodpovedali moju otázku.“

Na druhom konci bolo chvíľu ticho. „Nespomínam si, že by ste sa ma boli niečo opýtali. Čo je s vami, Mack? Ešte vždy fajčíte priveľa trávy, alebo to robíte len v nedeľu ráno, aby ste zvládli bohoslužbu?“ Nato sa rozosmiala, akoby ju zaskočil vlastný zmysel pre humor.

„Annie, vy viete, že trávu nefajčím – v živote som to nerobil a ani po tom netúžim.“ Annie to, samozrejme, vedela, no Mack nechcel riskovať to, akým spôsobom bude na ich rozhovor spomínať o deň či dva. Nebolo by to po prvý raz, čo jej zmysel pre humor vytvoril dobrú historku, ktorá sa čoskoro stala „faktom“. Vedel si predstaviť, ako do svojho ruženca pridáva jeho meno. „Je to v poriadku, Tonyho zastihnem niekedy inokedy, o nič nejde.“

„Dobre, len zostaňte dnu, kde je to bezpečné. Viete, starý chlap ako vy môže za tie roky stratiť zmysel pre rovnováhu. Nechcela by som vidieť, ako sa pokĺznete a udriete si svoju pýchu. Podľa toho, ako sa situácia vyvíja, sa k vám Tony možno ani nedostane. Zvládame sneh, krupobitie i nočnú tmu, no tento mrznúci dážď dáva zabrať.“

„Vďaka, Annie. Pokúsim sa zapamätať si vašu radu. Porozprávame sa inokedy. Teraz zbohom.“ V hlave mu to pulzovalo ako nikdy predtým; kladivká udierajúce v rytme jeho srdca. „To je čudné,“ pomyslel si, „kto by sa opovážil dať niečo také do našej poštovej schránky?“ Lieky proti bolesti ešte naplno nezabrali, no pôsobili dostatočne na to, aby otupili ustarostenosť, ktorú začínal cítiť. Odrazu bol veľmi unavený. Položil si hlavu na stôl a mal pocit, že práve zaspal, keď ho prudko zobudil telefón.

„Hm… prosím?“

„Ahoj, drahý. Máš hlas, akoby si sa práve zobudil.“ Bola to Nan a jej tón bol nezvyčajne bodrý, i keď v ňom cítil smútok, ktorý driemal pod povrchom každého rozhovoru. Toto počasie mala rada, ako zvyčajne aj on. Zažal lampu na stole a pozrel na hodiny. Prekvapilo ho, že bol zo dve hodiny mimo.

„Hm, prepáč. Myslím, že som si trochu zdriemol.“

„Nuž, pôsobíš trochu grogy. Je všetko v poriadku?“

„Hej.“ I keď už vonku bola takmer tma, Mack videl, že búrka ešte neustala. Dokonca pribudli ďalšie centimetre ľadu a konáre stromov ovísali. Vedel, že niektoré sa napokon pod tou ťarchou zlomia, najmä ak sa rozpúta vietor. „Keď som vybral poštu, trochu som sa pobil s príjazdovou cestou, no inak je všetko v poriadku. Kde si?“

„Ešte vždy som u Arlene a asi tu s deťmi strávime noc. Kate vždy prospeje, keď pobudne s rodinou… akoby to trochu obnovilo rovnováhu.“ Arlene bola Nanina sestra, ktorá bývala na druhej strane rieky vo Washingtone. „Aj tak je naozaj klzko. Dúfam, že to ráno poľaví. Ľutujem, že som sa nedostala domov, kým sa to nezhoršilo, no čo už.“ Odmlčala sa. „Aké je to doma?“

„Nuž, je to absolútne úchvatné a je oveľa bezpečnejšie pozerať na to, ako v tom chodiť, to mi ver. Rozhodne nechcem, aby si sa v tom chaose pokúšala dostať sem. Nič sa nehýbe. Ani nemyslím, že sa Tonymu podarilo priniesť nám poštu.“

„Myslela som, že si poštu už dostal?“ povedala spýtavo.

„Nie, fakticky som poštu nedostal. Myslel som, že Tony tu už bol, a išiel som po ňu. Ale,“ zaváhal pozerajúc na odkaz ležiaci na stole, „nijaká pošta tam ešte nebola. Zatelefonoval som Annie a tá povedala, že Tony pravdepodobne nebude schopný vyjsť do kopca. Nemienim ísť znova von a zisťovať, či vyšiel.“

„No povedz,“ rýchlo zmenil tému, „ako sa má Kate?“

Nastala odmlka, potom dlhý vzdych. Keď Nan prehovorila, hlas mala pritlmený do šepotu a on si bol istý, že si na druhom konci linky zakrýva ústa. „Mack, kiež by som vedela. Je to, akoby sa človek prihováral skale, a nezáleží na tom, ako sa usilujem, nič nedosiahnem. Keď sme s rodinou, zdá sa, že na chvíľu vyšla z ulity, no potom sa znova stratí. Jednoducho neviem, čo robiť. Stále sa modlím a modlím, aby nám Tato pomohol nájsť cestu k nej, ale…“ znova sa odmlčala, „zdá sa, akoby nepočúval.“

A bolo to tu. Tato bolo Nanino obľúbené meno pre Boha a vyjadrovalo jej radosť z dôverného priateľstva s ním.

„Zlato, som si istý, že Boh vie, čo robí. Všetko sa vyrieši.“ Tieto slová mu nepriniesli útechu, no dúfal, že pomôžu zmierniť ustarostenosť, ktorú cítil z jej hlasu.

„Viem,“ vzdychla. „Len dúfam, že sa poponáhľa.“

„Aj ja,“ bolo jediné, čo na to bol Mack schopný povedať. „Zostaňte s deťmi v bezpečí tam, kde ste. Pozdravuj odo mňa Arlene a Jimmyho a poďakuj im za mňa. Dúfam, že ťa zajtra uvidím.“

„Dobre, miláčik. Mala by som ísť pomôcť ostatným. Všetci hľadajú sviečky pre prípad, že by sa prerušila dodávka elektriny. Asi by si mal urobiť to isté. Nejaké sú na prízemí nad drezom a v mrazničke je zvyšok chlebového cesta, ktoré by si si mohol rozmraziť a upiecť. Určite si v poriadku?“

„Áno. Väčšmi než čokoľvek iné je zranená moja hrdosť.“

„Nič si z toho nerob, a dúfam, že sa ráno uvidíme.“

„Dobre, zlato. Držte sa v bezpečí, a keby si čokoľvek potrebovala, zavolaj mi. Ahoj.“

Vo chvíli, keď položil slúchadlo, si uvedomil, že to, čo povedal, bolo hlúpe. To môže vypotiť len muž. Akoby mohol pomôcť, keby čokoľvek potrebovali.

Mack sedel a civel na odkaz. Úsilie zladiť vírivú kakofóniu rušivých emócií a temných obrazov, ktoré mu zatienili myseľ, bolo mätúce a bolestné – milión myšlienok pohybujúcich sa rýchlosťou milión kilometrov za hodinu. Napokon to vzdal, zložil odkaz, dal ho do malej plechovej škatuľky, ktorú mal na stole, a zhasol svetlo.

Podarilo sa mu nájsť niečo, čo zohrial v mikrovlnke, potom vzal deky a vankúše a zamieril do obývačky. Rýchly pohľad na hodinky mu prezradil, že šou Billa Moyera sa už začala; bol to jeho obľúbený program, ktorý pozeral v rámci možností pravidelne. Moyer patril k tým nemnohým ľuďom, s ktorými by sa bol Mack rád spoznal; bol to brilantný a výrečný muž, schopný s rovnakou jasnosťou vyjadriť intenzívny súcit i pravdu. Jeden z jeho príspevkov v ten večer sa týkal petrolejového magnáta Boona Pickensa, ktorý teraz začal vrtmi hľadať vodu.

Mack takmer bezmyšlienkovito a bez toho, aby odtrhol pohľad od obrazovky, siahol na koniec stola, zobral rámik s fotografiou dievčatka a privinul si ho k hrudi. Druhou rukou si pritiahol deky pod bradu a lepšie sa uvelebil na pohovke.

Čoskoro zaplnili priestor zvuky tichého chrápania, zatiaľ čo médiá obrátili pozornosť na stredoškoláka v Zimbabwe, ktorého zbili za to, že vyjadril protivládny názor. Mack však už opustil izbu, aby zápasil so svojimi snami; azda to tentoraz nebudú nočné mory, len vízie, azda o ľade, stromoch a zemskej príťažlivosti.

Koniec ukážky