Kjersti A. Skomsvold

Čím rýchlejšie
kráčam,
tým som
menšia

premedia.SK

2012

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

2012

Z nórskeho originálu Kjersti Annesdatter Skomsvold: Jo fortere jeg går, jo mindre er jeg, Forlaget Oktober, Oslo, 2009 preložil Miroslav Zumrík

Redakcia Teodora Chmelová

This translation has been published with the financial support of NORLA

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2012

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Prvé vydanie

Copyright © Kjersti Annesdatter Skomsvold, 2009

Copyright © 2009, Forlaget Oktober A/S

Preklad © Miroslav Zumrík, 2012

ISBN 978-80-89594-17-7

Espenovi, Åsmundovi, mame a otcovi

VŽDY SA MI PÁČILO, keď som si po niečom mohla povedať hotovo. Vlastnoručne pletené klapky na uši na zimu, jar, leto, jeseň, Epsilonova kariéra… Skrátka, vždy som chcela všetko zvládnuť. Táto netrpezlivosť však neostala bez následkov, keď mi raz Epsilon podaroval k narodeninám orchideu. Niežeby som si ju práve želala, nikdy som nevedela pochopiť, aký zmysel má darovať kvetiny, ktoré tak či tak zvädnú. Mojím najväčším želaním bolo, aby Epsilon odišiel do dôchodku. Namietol: „Ale ja si niekde potrebujem oddýchnuť od…“ – a v tom okamihu sa mi zazdalo, akoby mal na jazyku „…našej samoty“, nakoniec však povedal: „…od nahoty.“ „Narážaš tým na mňa?“ ozvala som sa. „Nikoho nemenujem,“ uzavrel.

A tak som sa namiesto pre Epsilona vyzliekala pre orchideu, ktorá sa čoskoro pokryla pukmi a potom ružovými kvetmi. „Kiež by si na mňa pôsobila rovnako,“ vzdychol si Epsilon.

Podľa návodu, ktorý sme k orchidei dostali, sa mala po odkvitnutí ostrihať, aby mohla byť po polroku opäť celá ružová. Každý deň som ju teda pozorovala a čakala. Nakoniec som to nevydržala, nech už je to hotové, pomyslela som si a ostrihala som všetky kvety. Ostali len dve tenké stonky.

„Čo sa to tu stalo?“ čudoval sa Epsilon, keď sa vrátil z práce. „Musela som to urobiť,“ odpovedala som, „neodkvitala. Ale neboj sa, o šesť mesiacov, na jeseň, prídu nové kvety. Ak by som čakala dlhšie, možno by rozkvitla až na zimu.“

A tak prišla jeseň, zima a jar, kvety sa však už neobjavili, orchidea bola mŕtva. Na ďalšie narodeniny som dostala ozdobný vankúšik.

Keď tu teraz ležím v posteli, som opakom netrpezlivosti. Ten kúsok života, ktorý mi ostáva, by som si chcela ušetriť, kým nezistím, čo s ním. To sa však nedá, musela by som sa uložiť do mrazničky, a tá naša nad chladničkou je primalá. Vonku počujem ľudí vracajúcich sa z práce. Rozmýšľajú, čo budú mať na obed, a ja tu zatiaľ ležím. Pripomína mi to istú knihu.

Možno by som mala zhasnúť. To je však zrejme jedno, tá s kosou vidí aj potme, nájde si ma tak či tak. Prechádzam si po nohách aj po rukách. Rozmýšľam, čo sa mi stane osudným. Krútim palcami aj prstami. Ľavá polovica tela mi určite znecitlivela, pravá tiež. Najskôr ma však asi zradí srdce. Kým som nestretla Epsilona, mala som srdce ako zvon. Teraz pripomína zvon bez srdca. Alebo to budú mandle, na tie sa nedá spoľahnúť.

Možno si dlho nikto neuvedomí, že je po mne. Čítala som o Číňanovi, ktorý ležal v byte mŕtvy dvadsať rokov, zistili to podľa novín na kuchynskom stole. Keď ho našli, bola z neho kostra v pyžame. Aj zo mňa bude kostra v pyžame. Alebo začnem zapáchať. Susedia si najprv pomyslia, že to tí Pakistanci na prízemí, a keď sa budú sťažovať aj oni, niekto si možno spomenie na paniu z druhého poschodia. „Nezastrelili tú za vojny?“ nebudú si istí. „Nie,“ odvetí June, sused z bytu oproti. „Videl som ju minulé Vianoce. Mali by sme zavolať záchranku.“

Ako malá som vždy snívala, že sa poveziem v sanitke. Keď som nejakú počula, držala som si palce a šepkala „Nech idú po mňa, nech idú po mňa“, nikdy však po mňa nešli, sanitky sa vzďaľovali, sirény slabli. Aj teraz jednu v diaľke počujem. Prečo nejdú sem? Mám predsa čisté nohavičky a čoskoro zomriem. Ale namiesto toho je v záchranke iný človek, ktorý už nezodpovedá sám za seba.

Vonku sa stmieva. Pokúšam sa myslieť na niečo užitočné. Jediné, na čom mi teraz záleží, sú moje posledné slová. „Pravdepodobnosť, že umrieme, je nevyhnutne menšia než e v prípade, že sa e blíži nule,“ vyhlásila som pred Epsilonom. Neznelo to ako odo mňa a mne bolo ľúto, že som nepovedala niečo iné.

Chcem povedať niečo zmysluplné, a tak som celú noc hore a pokúšam sa rýmovať. Je mi jasné, že už nevstanem. Potom sa však rozvidnie a ja si uvedomím, aká som hladná.

Podľa Epsilona je štatisticky najpravdepodobnejšie umrieť v posteli.

Možno by som predsa len mala vstať.

ŽIŤ. VRHNÚŤ SA DO DŇA. Pred posteľou v spálni si však uvedomím, že vlastne ani neviem, ako sa do dňa vrhá. Začnem radšej so smútočnými oznámeniami ako zvyčajne.

Najprv však zamierim do kúpeľne. Na sebe mám tie isté čierne šaty ako včera a po všetky ostatné dni. Včera boli čiernejšie než inokedy. Epsilon je vzrastom malý, preto mi nie je jasné, prečo zrkadlo nad umývadlom visí tak vysoko. On je však vraj spokojný, kým si vidí cestičku vo vlasoch. Ja si nevidím nič, taká som pokrivená. Vystriem chrbát a dvihnem sa na končekoch prstov. Ledva si v zrkadle zazriem vrchnú polovicu tváre, vyzerám ako vodník Nøkken. Zvláštne, toto som ja. Dívam sa do očí sama sebe. Nemá zmysel byť pekná, ak si to nikto nevšimne. Vyjdem na chodbu po noviny.

June a jeho matka možno vedia, že žijem. Nebudem im však chýbať. Okrem mňa a Epsilona sú jediní, čo v bytovke žijú, odkedy ju postavili. Juneho si pamätám ešte ako chlapca. Jeho mama nevie vysloviť „r“ a meno mu pravdepodobne vymyslel otec, ktorého, ak sa nemýlim, mimoriadne zaujímalo runové písmo. A revízorky účtov. Juneho matka je jednou z mála, s ktorými sa zdravím. Práve sme sa vtedy prisťahovali a mne nenapadlo nič lepšie. „Dobrý deň,“ prehodila som niekoľkokrát denne. Čoskoro nastali problémy. Ráno to šlo ešte hladko, potom sme sa však stretli, keď sa ona vracala so zemiakmi z pivnice a ja z miestnosti s bicyklami. „Dobrý deň,“ zopakovala som. O čosi neskôr sme na seba natrafili napríklad pred práčovňou a po niekoľkých hodinách ešte raz. „Dobrý večer… opäť sa vidíme,“ precedila som cez silený úsmev. Keď som potom mala vyniesť odpadky, kým sa ona vonku zaoberala niečím nedefinovateľným, musela som predstierať, že som si ju nemohla všimnúť, pretože potme zle vidím, a že musím pred sebou hmatkať, aby som k šachte s odpadkami vôbec trafila. Na druhý deň prišlo ďalšie „dobré ráno“ a náš rozpačitý kruhový tanec sa začal odznova. Odľahlo mi, keď ju muž opustil kvôli revízorke z bytu pod nimi a Juneho mama prestala vychádzať z bytu. June bol ešte dieťa, musel však všetko zvládať za ňu. Nečudo, že ako dospelý nikdy nebol sympatický. Epsilona ani mňa nezdraví a ja jeho tiež nie. Po tom, čo sa z bytovky odsťahovala jedna nahluchlá, som všetko zdravenie prenechala Epsilonovi. „Dobré ránko,“ skúšal to s Junem. Ten však neodpovedal, akurát nám raz ukázal prostredník. „Zvláštne,“ zareagoval Epsilon bez stopy irónie – on nikdy nie je ironický –, „taký pozdrav som ešte nevidel, musel sa ho naučiť v skautskom tábore.“

June alebo jeho mama občas vykuknú spoza dverí súčasne so mnou, keď si ráno berú noviny z rohožky. Vždy je to rovnako nepríjemné.

Sadnem si za kuchynský stôl ku krajcom chleba a na druhý pokus otvorím noviny na správnej strane. Keď si v nákupnom centre kúpim vanilkovo-kokosové šišky, jem ich vždy tak, že začnem plnkou uprostred, preto je prehľad tých, ktorí zbankrotovali, kokosovou múčkou novín, smútočné oznámenia sú vanilková plnka. Odľahne mi, že som dnes svoje meno medzi oznámeniami nenašla. Na druhej strane, také oznámenie by vlastne dokazovalo, že som existovala. Rozmýšľam, či by som mohla poslať svoje vlastné oznámenie už teraz a poprosiť redakciu, aby ho zverejnila, keď nadíde čas. Predtým som oznámenia čítala, len aby som sa potešila, že žijem dlhšie než ten alebo onen, teraz si však myslím, že to nemá význam. Všetci predsa žijeme len okamih.

Ostaneš v našich srdciach, ostaneš v našich mysliach, tam vnútri nájdeš pokoj ako drahá, vzácna spomienka.

Keby si ma tak pamätali peknú, múdru a zábavnú! Ak by som mala deti, mohli by po mne zdediť talent, nech už by bol akýkoľvek, a ešte by sa rozšírilo moje životné motto: „Keď ťa, dcérka, niekedy budú fotografovať, vždy trochu vyfúkni, zväčší ti to pery.“

Príroda chce totiž iba zachovať a šíriť druhy, na jednotlivcov kašle. V skutočnosti jej ide o to, aby jednotlivci žili čo najkratšie a aby sa generácie striedali a evolúcia napredovala čo najrýchlejšie. Zvýhodňuje to v boji o život.

„Záujmy prírody sú teda v ostrom protiklade so záujmami nás jednotlivcov,“ vyhlásil Epsilon.

„A nehovorím to stále?“ zareagovala som. Odkedy umrel Stein, pohltila Epsilona jedna kniha. „Čo to vlastne čítaš?“ nedalo mi. „Schopenhauerove myšlienky o smrti,“ odpovedal, „pokúšam sa zmieriť s tým, že Stein už nie je s nami.“ „A nie si ty nábožensky založený?“ zarazila som sa. „Nie.“ „Takže pre Steina hľadáš iné riešenie?“ skúšala som ďalej. „Vlastne áno, možno,“ prikývol. „Tvrdí Schopenhauer niečo múdre?“ chcela som vedieť. „Že Stein stále žije ako istá svetová vôľa, znie možno trochu prehnane,“ začal Epsilon, „ale na tom, že žije ďalej ako rod psa, môže niečo byť.“ „Takže ak si predstavím nejakého psa spred tisíc rokov, ktorý niekde v záhrade žerie trávu, akoby to malo vyriešiť všetky jeho problémy, bude to istým spôsobom ten istý pes, čo tam tú trávu žerie dnes?“ položím otázku. „Ak by to aj bola pravda, veľmi ma neuteší, Stein bol predsa Stein,“ dodám. „Podľa Schopenhauera sa musíš povzniesť nad predstavu Steina ako jednotlivca,“ upresnil Epsilon, „musíš si ho dokázať stotožniť s celkom. Ako súčasť celku má totiž ako pes zaistený dlhý život.“

Keď tak nad tým teraz premýšľam, musím sa povzniesť aj nad predstavu seba ako indivídua a sama sa stotožniť s celkom. Veľmi mi to však nejde, som od celku taká vzdialená, ako je to len možné.

Možno ale nie je neskoro a niekto si ma všimne cestou do obchodu. No čo potom? Pravdepodobne neurobím nič a to možno ľudí sklame. Nikdy som nepočula, že by nič na niekoho urobilo dojem, a ja nechcem nikoho sklamať.

Priezorom na vchodových dverách kontrolujem, či je vzduch čistý. Čakám dlho, no nesťažujem sa. Tí, čo kvôli slabému zraku musia používať monokel, sú na tom horšie. Počkám, kým odídu susedia z môjho poschodia, aj tí zhora, a keď sa dvere na prízemí ešte párkrát zabuchnú, vyrazím. Cez víkendy nenakupujem, vtedy je vonku príliš veľa ľudí a Epsilon je doma. Schodmi medzi podlažiami schádzam pomaly, dvere a poštové schránky susedov míňam rýchlo. Raz nám prišiel objednávkový katalóg na moje meno a ja som si takmer kúpila štýlovú, jedinečnú losiu hlavu z umelej hmoty, ktorá na pohyb reaguje spevom. Rozosmeje vás a dobre naladí – takého losa nemá veľa ľudí. Epsilon však povedal nie.

Vonku sa prinútim zodvihnúť zrak. Slnko pekne svieti, pomyslím si, kým opäť skloním hlavu a zadívam sa na všetko, čo leží krajom cesty. Od novinového nekrológu za údržbárom uplynulo už vyše mesiaca.

„Zomrel neprirodzenou smrťou,“ oznámila som. „To je smutné,“ odpovedal Epsilon, akoby ho však skôr rozčuľovalo, že si nevie zapnúť zips na bunde. „No aj tak by mal byť spokojný, dosiahol priemerný vek,“ pokračovala som.

Teraz si však nie som taká istá. Nie som si už istá ničím. Medzi bytovkami to v každom prípade vyzerá, ako by to od bytového družstva vo východnom Osle očakával pravicovo zmýšľajúci obyvateľ časti Makrellbekken, a hoci som už v živote niečo zažila, zarazí ma pohľad na kokosovú guľku vo vtáčom hniezde.

Na trávniku pred bytovkou sedia dve mamičky s kočíkmi. Napriek tomu, že do asfaltu zízam menej než zvyčajne, vôbec si ma nevšímajú. To je vlastne v poriadku, v televízii hovorili, že sa už ľudia nezdravia „Dobrý deň“, ale prisťahovaleckým „Wolla, brácho“, a tak som sa pozdraviť nechcela.

Kráčam chodníkom popri veľkom trávniku medzi bytovkami, štrkovou cestou pokračujem lesíkom, poslednom výbežku Østmarky, a po päťdesiatich metroch sa z lesa opäť vynáram. Klesám dlhým kopcom okolo kostola, ktorý vyzerá ako plaváreň, a prichádzam k obchodu s potravinami. Mám slušné tempo, už sa však nepotím.

Za potravinami je most a na druhej strane centrum pre seniorov. Tvárim sa, že vidím motorkársky klub, tanečnú školu alebo niečo iné, čo nemám chuť navštíviť. Do tanečnej školy som chvíľu chodila ako dvanásťročná. Všetci vtedy chceli tancovať s krásavicou Elisiv. Deti si na ňu dokonca vytvorili poradovník. Niekedy, keď to najmenej čakali, sa na svojom invalidnom vozíku trochu naklonila, aby ich vystrašila. Ja som vždy tancovala sama, polhodinu som bola dievča, polhodinu chlapec.

V potravinách je o čosi chladnejšie než vonku, práve otvorili. Vlastne som radšej, keď v obchode nie som sama, tak nebudím pozornosť. Zvyknem nakupovať to, čo ostatní. Je pekné mať na obed varenú tresku, ak si ju kupuje aj pani v rade predo mnou. „Nie sme jediní, čo dnes majú tresku,“ poviem Epsilonovi. Viem, že to ocení.

Z pultu s ovocím zoberiem zopár jabĺk. Po Černobyle som Epsilonovi jablká šúpala, aby mu rádioaktivita v šupkách nepoškodila mozog. Ja si ich zvyknem iba otrieť o šaty. Nájdem hnedý kozí syr, Epsilon ho má rád. Ja mám radšej jahodový džem, tie poháre sa však nedajú otvoriť. Epsilon mi s nimi nepomôže. Mám tiež rada nakladané uhorky. Napadne mi, že by mi džem mohol otvoriť predavač. Pohár by som potom privrela len tak akurát, kým prídem domov. A tak sa presuniem k jahodovým džemom. Poháre sú na seba naukladané do takej výšky, že na vrchol nedovidím, ani keď sa zakloním a ruky si dám vbok. Závit zrejme majú všetky, preto siahnem po najbližšom.

Znervózňuje ma, že obidvaja predavači sedia pri pokladniach, hoci som jedinou zákazníčkou. Nechcem nikoho otravovať. Nezdá sa mi, že by si ma všímali, a tak si vyberiem chlapca. Dievča v pokladni pred ním zrejme zamestnali iba kvôli kvóte, vyzerá tak. Vykladám tovar na pás a pokladník sa stále rozpráva s dievčaťom. Čítačkou prejde po pohári s džemom, ja sa však neodhodlám poprosiť ho, aby mi pohár otvoril. Sumu mi neoznámi, prečítam si ju na displeji. Keď mu do vystretej ruky kladiem peniaze, takmer sa dotknem jeho nechtov. Nevšimne si to. Mám nákupnú sieťku, nechcem ho prosiť o tašku spod pultu, ktovie, čo všetko tam majú. Uložím si veci do sieťky a odchádzam. Keby ma o päť minút neskôr uniesli a polícia by chlapcovi v pokladni ukázala moju fotku, určite by povedal, že ma v živote nevidel.

Kopec, v ktorom stojí kostol, dá zabrať, v lesíku ma však trochu poteší tráva, ktorá sa zelenie po krajoch chodníka. Potom však miniem zopár kríkov a pohľadom zavadím o pár nôh. Zastanem. Na ceste kúsok predo mnou stojí muž v trochu krátkych nohaviciach. Mám pocit, že na mňa čaká. Možno jeden z tých, čo bývajú v sociálnych bytoch pri kostole. Pripomína mi človeka, ktorého som vlani počas tropických horúčav videla na našom trávniku. Pohyboval sa ako stierač auta, ohnutý nad zavlažovacou tryskou, z ktorej sa pokúšal napiť. Chcem sa otočiť, to by však bolo príliš nápadné. Čo ak sa ho to dotkne? Musím pokračovať a tváriť sa akoby nič. Aby som ukázala, že to mnou neotriaslo, rozhodnem sa, že si budem pískať. Vychádza však zo mňa iba vzduch, žiadna melódia. Akoby som sfukovala sviečku. Už nás delí iba pár metrov a muž sa díva priamo na mňa. Prestanem fúkať, kráčam však ďalej. „Prepáčte,“ ozve sa muž, „neviete, koľko je hodín?“ Akoby to bola tá najprirodzenejšia vec na svete. A možno aj je – čo už len ja viem o hodinách? Moje hodinky ležia na povale vedľa školského časopisu z posledného ročníka. „Pol desiatej,“ prehodím, keď ho míňam. Nohy mi kráčajú samy. „Ďakujem,“ odvetí. „Ja ďakujem,“ uzavriem niekoľkosekundovú epizódu.

Srdce mi bije ako opreteky, nemám ho v hrdle, ale desať metrov predo mnou: konverzovala som a informovala verejnosť, cudzí ľudia mi dôverujú, že im poskytnem presný údaj o čase, a s časom sa nežartuje. „Čas je všetko,“ zhrniem nahlas bez mihnutia oka.

Za srdcom predo mnou utekám celou cestou. Na trávniku stále sedia mamičky a nemyslia na mňa, to mi však teraz až tak neprekáža, ani ja už na ne takmer nemyslím.

Doma vyložím nákup do chladničky. Sadnem si, dám sa do pletenia klapiek s komplikovaným cikcakovitým vzorom a v duchu pred sebou vidím hlavu muža na ceste. Platón sa s tou náukou o ideách mýlil, ani približne si neviem predstaviť tvar hlavy taký dokonalý, ako bol ten v skutočnosti. Upletiem tri riadky, prejdem do kuchyne a vyberiem pohár s džemom. Pozbieram všetky sily, otvoriť ho však nedokážem. Skúšam to s teplou vodou, studenou vodou, gumenými rukavicami, strkám pod vrchnák nôž a nakoniec chcem pohár rozbiť otváračom na konzervy.

Chlieb s hnedým syrom mám na desiatu aj na obed a potom celé popoludnie a večer ako obvykle presedím pred televízorom. Hlásateľom je dnes Einar Lunde. Má vínový oblek, ktorý sa mu k ružovej tvári veľmi nehodí. Ako zvyčajne pôsobí nezainteresovane. Neuvedomuje si, že zomrie? Smútok je veľký, prázdne miesto tiež, vďačnosť je však ešte väčšia.

PREHÁŇALA BY SOM, ak by som povedala, že som sa prebudila, nemám totiž pocit, že som skutočne spala, a ak áno, potom sa mi snívalo, že som sa prehadzovala v posteli a nemohla som zaspať.

Epsilon spáva úplne potichu. Kým vstanem, často dlho ležím so zatvorenými očami a pokúšam sa uhádnuť, či vedľa mňa leží alebo nie. Teraz oči neotvorím, ani keď vychádzam z izby.

Žijem dlhšie než všetky tie ukonané údy a pracovité ruky z dnešných smútočných oznámení, zároveň som však určite urobila najmenej, takmer som nevyšla zo dverí. Možno preto som sa života ešte nenasýtila. Asi by som sa cítila lepšie, ak by som prežila spoločensky prospešný život. Alebo ak by som precestovala svet. Mohla som zájsť aspoň do Švédska. Prípadne, ešte lepšie, do Nemecka. To, čo robili počas druhej svetovej vojny, síce nebolo nič extra, ja však voči nim zášť necítim. Viem si predstaviť, ako sedím v kaviarni v Hamburgu a flirtujem s čašníkom: „Ich könnte dich auffressen, Reinhart.“ Veď nepovedal Hans Christian Andersen, že cestovať znamená žiť?

Povedal tiež, že len konaním získava život zmysel, a tak sa rozhodnem, že si dnes zoberiem Epsilonove náramkové hodinky. Určite nebude protestovať. „Odteraz si vystačíš s biologickými hodinami,“ privítala som ho, keď sa vrátil z posledného dňa v práci, „ako sťahovaví vtáci.“ Epsilon nevyzeral, že by ho myšlienka nadchla, no napriek tomu si hodinky zložil. Má ich v nočnom stolíku. Chvejú sa mi ruky, keď si hodinky beriem. Pripnem si ich na ľavé zápästie a ohnem sa ešte viac. Ruka mi váži tonu, hlava tiež. Epsilon si vždy dal záležať, aby mu hodinky šli úplne presne, teraz však stoja už týždeň. Natiahnem ich. Ak by som sa nebála telefonovať, zavolala by som tej panej, čo hlási presný čas, to si však netrúfam. Navyše, neviem, či ju vlastne mám rada. Mám pocit, že sa mi pletie do remesla, a tak hodinky nastavím len tak bei očko. Možno sa ma na čas opýtajú viacerí a možno, hoci som sa nikdy ničím nestala, im odteraz budem presný čas hlásiť ja. Namiesto môjho šomrania. To bol síce lacný rým, ale rým.