Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Pribina

Anton Prídavok

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Silvia Harcsová, Nina Dvorská, Ivana Gondorová, Jana Bittnerová, Katarína Sedliaková, Andrea Kvasnicová, Jaroslav Merényi

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0228-9

Pôvodná publikácia

Anton Prídavok. Pribina. Matica slovenská. Turčiansky Sv. Martin 1941. 82 s. Ivan Turzo-Nosický rediguje.

Bibliografické poznámky

Divadelná hra Antona Prídavka Pribina vyšla ako 43. sväzok Divadelnej knižnice, ktorú rediguje Ivan Turzo-Nosický a vydáva Ústredie slovenských ochotníckych divadiel nákladom Matice slovenskej.

Vytlačila Nová kníhtlačiareň v Turčianskom Sv. Martine roku 1941.

Dejstvo I.

Priestranné, hlboké nitrianske nádvorie. V úzadí valy, za nimi výhľad do nížiny. Na pravej strane javiska vidno časť murovaného kupolovitého kostola. Na ľavej strane v popredí je vchod do kniežacieho paláca. Pred palácom konáristá lipa, pod ňou masívna lavica. Keď sa opona dvíha, zpoza kulís ozýva sa postupne slabnúci sborový latinský spev. Pri hre občas zazneje vtáčí spev. Nad javiskom môže byť na tabuľke letopočet 835.

Výstup 1.

Koceľ, neskoršie Milena.

KOCEĽ (ešte celkom mladý, asi 19-ročný šuhaj, rojko. Stojí na valoch, díva sa do diaľky, kýva rukou za odchádzajúcimi, ktorých však nevidno. Po chvíli, keď je spev už slabý, hovorí zasneno): V šťastí choďte a vráťte sa skoro… A zasievajte semeno do úrodných sŕdc, aby dobre vyklíčilo.

MILENA (Koceľova vrstovnica. Medzi rečou prišla zpoza kostola. Zastala pod lipou, pozoruje Koceľa. S výčitkou): Koceľ!

KOCEĽ (strhne sa): Ó, Milena! (Trápna pomlka.)

MILENA: Už zas?

KOCEĽ (spraví niekoľko krokov k lipe): Odpusť — nezbadal som ťa.

MILENA (ustúpi): Pre tamtých. (Ukáže za odchádzajúcimi.)

KOCEĽ: Práve odišli spievajúc.

(Spev za kulisami doznieva.)

MILENA: Vtierajú sa medzi nás ako hyd.

KOCEĽ: Mne sladkosť prehrieva srdce, keď ich počujem velebiť Boha, ktorému slúžia.

MILENA: Zasievajú medzi nás nesvár. Broja proti Paromovi a Svätovítovi.

KOCEĽ: Ich Boh je i nad našimi bohmi. Je Pánom neba i zeme.

MILENA: Tak povedali?

KOCEĽ: Poviem ti rozprávku o zázračnej hviezde, ktorá mocným kráľom ukazovala cestu, keď sa šli pokloniť kresťanskému Bohu.

MILENA (prejde prudko na druhú stranu javiska, zastane, tvrdo): Nechcem.

KOCEĽ: Kiež by sa táto hviezda zjavila raz i na tvojej oblohe, Milena.

MILENA: Zatienila by som ju svojou nenávisťou.

KOCEĽ (ide k Milene): Doteraz si nepohŕdala mojimi rozprávkami. (Nežne.) Milena moja.

MILENA (pritúli sa k nemu): Bojím sa o teba.

KOCEĽ: Oh, ty malé dieťa…

MILENA: Nepočúvaj tých ľudí. Už je všade plno rečí, že si sa s nimi sprisahal proti pohanským bohom.

KOCEĽ: Pravdu treba hľadať, a keď ju nájdeš, musíš za ňou ísť…

MILENA (presvedčivo): Naša pravda je v nás.

KOCEĽ (drží Milenu za ruky, ktoré sa skĺzly po jej ramenách. Zadíva sa do výšky): Dakedy cítim veľmi jasne, že sa časom prederie na povrch.

MILENA: Čo?

KOCEĽ (pokračuje): … tá riava nových a veľkých právd Kristových.

MILENA (odvráti sa zlostne, vzpriami sa): Oh, nešťastný človeče.

KOCEĽ: Áno. Prúd sa valí mohutne dopredu a raz nás všetkých strhne so sebou, alebo pod seba.

MILENA (ostro — cez zuby): Alebo príde prúd, ktorý ťa odtrhne od tvojich, od svetlej pamiatky otcov!

KOCEĽ: Kresťanskí kňazi nás pripútajú k večnému životu.

MILENA (prejde na druhú stranu javiska — tvrdo): Blázon.

KOCEĽ: Ja vidím dobre.

MILENA: (zrýchli tempo, s istotou): Si ranený slepotou, ktorá ťa vrhne do skazy. (Po krátkej pomlke vráti sa ku Koceľovi, nežne, teplo a presvedčivo): Spamätaj sa, Koceľ. Už sa i ľud búri.

KOCEĽ: Búri sa, lebo ešte neprišiel Ten, čo by mu zvestoval Slovo.

MILENA (so zaťatými zubmi): Lebo lepšie vidí ako jeho knieža.

KOCEĽ: Pribina mu otvorí oči.

MILENA (prudko sa odvráti — s iróniou): Len ak stihne! Ak bude mať kedy.

KOCEĽ: Na čo narážaš?

MILENA (hrdo): Vystríham ťa — pred nešťastím. (Keď dopovie, ide na valy.)

KOCEĽ (díva sa za ňou, po chvíli ide k nej, obidvaja hrajú zadívaní do doliny): Milena moja, chcel som ťa dnes zaviesť do kostola, aby si sa podívala na maliarov, ako maľujú slepého človeka, ktorému Kristus vracia zrak. Poď!

MILENA (prudko): Nikdy nevkročím do tej chladnej temnice!

KOCEĽ: Aspoň raz. I ja som tak súdil. A keď som ich videl, čarodejov, ako lejú život do farieb, a keď ma strhla krása obrazu, kľakol som na kolená a velebil som Boha…

MILENA (ešte ostrejšie): Ale ja nekľaknem nikdy. (Ide celkom do úzadia, ani sa neobzrie viac na Koceľa.)

KOCEĽ (smutný sa vracia, zastane prostred javiska, opakuje si, ako by ozvenou, Milenine slová, potom vojde do paláca): Ale ja nekľaknem nikdy.