Julian Barnes

Elizabeth Finch

Copyright © Julian Barnes, 2022

Translation © Marián Gazdík, 2023

Design & Layout © Mária Rojko, 2023

Cover illustration © Marián Čunderlík, dedičia, 2023

Slovak edition © Artforum, 2023

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Venované Rachel

Prvá časť

Stála pred nami, bez poznámok, kníh či nervozity. Rečnícky pult zaberala jej kabelka. Rozhliadla sa, usmiala a pokojne začala.

„Iste ste si už všimli, že názov tohto kurzu je ‚Kultúra a civilizácia‘. Nebojte sa. Nezasypem vás koláčovými grafmi. Nebudem do vás tlačiť fakty ako husiam zrno do gágorov. Viedlo by to len k zväčšenej pečeni a to by bolo nezdravé. Na budúci týždeň vám rozdám zoznam odporúčanej literatúry, ktorý je úplne dobrovoľný. Keď ho odignorujete, body nestratíte. Usilovným štúdiom body nezískate. Budem vás učiť ako dospelých, pretože nimi bez debaty ste. Najlepší spôsob vzdelávania, ako vedeli už Gréci, je spolupráca. Ale ja nie som nijaký Sokrates a vy nie ste trieda Platónov, ak je toto správny tvar množného čísla. Predsa však tu dialóg viesť budeme. A zároveň – keďže už nie ste na základnej škole – sa vás nechystám motivovať cukríkmi a prihlúplym pritakávaním. Pre niektorých možno nebudem ideálnou učiteľkou, nesadnem si s vaším temperamentom a spôsobom uvažovania. Vravím to pre istotu vopred. Prirodzene dúfam, že pre vás bude kurz zaujímavý a azda aj zábavný. Teda, precízny a zábavný. Tieto pojmy sa totiž nevylučujú. A precíznosť budem, na oplátku, vyžadovať aj od vás. Improvizácia stačiť nebude. Volám sa Elizabeth Finch. Ďakujem.“

A znovu sa usmiala.

Nikto z nás si nezapísal ani jednu poznámku. Hľadeli sme na ňu: niektorí s obavami, niektorí s rozpakmi hraničiacimi s podráždenosťou, iní už napoly zamilovaní.

Neviem si spomenúť, čo sme na tej prvej hodine preberali. Ale akosi nejasne som vedel, aspoň raz v živote, že som sa ocitol na správnom mieste.

Jej oblečenie. Začnime zdola. Nosila poltopánky, v zime čierne, na jeseň a na jar hnedé, semišové. Pančuchy alebo pančuchové nohavice – Elizabeth Finch ste nikdy nevideli s obnaženými nohami (a rozhodne by ste si ju nevedeli predstaviť v plavkách). Sukne jej siahali tesne pod kolená – tak sa každý rok vyhla diktátu správnej dĺžky. Áno, vyzeralo to, že sa pre svoj výzor rozhodla už pred nejakým časom. Jej oblečenie by sa napriek tomu dalo nazvať „štýlovým“; možno by sa dalo označiť aj ako „starosvetské“ alebo „vintage“. V lete to bola dvojitá plisovaná sukňa, obyčajne námornícka modrá; v zime tvíd. Niekedy sa rozhodla pre károvanú látku, niečo ako kilt, a doplnila to veľkým strieborným zatváracím špendlíkom (nepochybne preň existuje nejaké špeciálne škótske slovo). Na blúzky zjavne míňala veľa peňazí, boli z hodvábu alebo jemnej bavlny, často pruhované, nepriehľadné. Občas nosila brošňu, vždy malú, a, ako sa vraví, nevtieravú, no predsa akosi ligotavú. Zriedka nosila náušnice. (Mala vôbec prepichnuté ušné lalôčiky? To veru ostáva záhadou.) Na ľavom malíčku mala strieborný prsteň, ktorý sme považovali skôr za zdedený než kúpený či darovaný. Vlasy mala tak trochu pieskovo sivé, upravené a vždy rovnakej dĺžky. Domyslel som si, že chodila pravidelne, každé dva týždne, ku kaderníčke. Nuž, verila v rafinovanosť, ako neraz zdôraznila. A rafinovanosť, dodala, nie je nezlučiteľná s pravdivosťou.

Hoci sme my – jej študenti – boli vo veku „tesne pred tridsiatkou“ až „krátko po štyridsiatke“, spočiatku sme na ňu reagovali ako decká v škole. Rozmýšľali sme, odkiaľ sa vzala a aký asi je jej súkromný život, o tom, prečo a či – ako sme sa dopočuli – sa nikdy nevydala. Dumali sme, čo asi robí po večeroch. Či si pripravovala úžasnú omeletu s bylinkami fines herbes alebo si dala jeden jediný pohár vína (Elizabeth Finch opitá? Len ak by sa svet prevrátil hore nohami), zatiaľ čo si čítala najnovší výtlačok zborníka Goethe Studies? Vidíte, ako ľahko človek skĺzne do fantazírovania, či dokonca k satire.

Po celé tie roky, čo som ju poznal, fajčila. Ale zase – nefajčila ako len tak hocikto. Existujú fajčiari, ktorí sa zjavne tešia z každého nádychu plného nikotínu; a potom sú tí druhí, ktorí ho vdychujú s akýmsi pocitom odporu k sebe samým. Niektorí fajčenie predvádzajú ako akýsi štýlový zvyk; a iní zase otravne tvrdia, že si dávajú „len jednu či dve denne“, ako keby tým chceli povedať, že svoju závislosť zvládajú. A keďže všetci fajčiari klamú, „jedna či dve“ sa vždy zmenia na tri či štyri, dokonca aj na polovicu krabičky. EF zo svojho fajčenia nerobila nijakú pózu. U nej si to nevyžadovalo nijaké vysvetľovanie ani prikrášľovanie. Cigarety si preložila do puzdra z korytnačiny, vďaka čomu sme ostali odkázaní na hru Uhádni značku. Fajčila, ako keby jej bolo fajčenie ľahostajné. Dáva to zmysel? A keby ste sa odvážili spýtať sa jej na to, nevyhovárala by sa. Áno, odpovedala by, samozrejme, že je závislá; a, áno, vie, že je to pre ňu zlé a je to spoločenský hendikep. Ale nie, neprestane a nebude ani počítať, koľko za deň vyfajčí. Zjavne to nebolo vysoko v jej zozname priorít. A keďže – toto bola moja vlastná dedukcia alebo skôr dohad – sa nebála smrti a život sa podľa nej značne preceňoval, táto otázka pre ňu vôbec nebola zaujímavá, a preto by nemala byť ani pre vás.

Prirodzene, trpela migrénami.

V mojej mysli – v mojej pamäti, lebo len tam ju môžem vidieť – stojí pred nami nadprirodzene pokojná. Nemala žiadne učiteľské tiky a triky ako iní vyučujúci. Triky, ktoré mali očariť, zabaviť či naznačiť osobnosť prednášajúceho, jej boli cudzie. Nikdy nemávala rukami a ani si nezvierala bradu prstami. Možno občas ukázala nejaký diapozitív, aby ilustrovala svoju myšlienku, ale väčšinou to nebolo treba. Pozornosť si získavala pokojným prístupom a hlasom. Bol to jasný, čistý hlas okorenený celými desaťročiami fajčenia. Nepatrila k učiteľom, ktorí študentov vnímali len vtedy, keď zdvihli zrak od svojich poznámok, pretože, ako som povedal, z poznámok neprednášala. Všetko mala v hlave detailne premyslené, dokonale vopred spracované. A presne to pútalo našu pozornosť a zmenšovalo medzeru medzi ňou a nami.

Slovník mala formálny, syntax štruktúrovanú – a naozaj, takmer ste počuli čiarky, bodkočiarky a bodky. Nikdy nezačínala vetu bez toho, aby vedela, ako a kedy sa skončí. A predsa nikdy nevyznela ako hovoriaca kniha. Slová akoby vyberala zo škatuľky, tá istá jej slúžila na písanie a zároveň na bežnú konverzáciu. Účinok nebol v nijakom prípade archaický, jej rozprávanie bolo intenzívne živé. A užívala si – možno, aby nás pobavila alebo prekvapila –, keď do reči vsunula nejakú frázu inej tonality.

Raz nám napríklad hovorila o Zlatej legende, stredovekej zbierke plnej zázrakov a mučeníctva. Nevkusných zázrakov a poučujúceho mučeníctva. Témou jej rozprávania bola svätá Uršuľa.

„Preneste sa v duchu do roku 400 nášho letopočtu, do čias ešte pred tým, ako bola na našom území ustanovená kresťanská nadvláda. Uršuľa bola britská princezná, dcéra kresťanského kráľa Nothusa. Bola múdra, poslušná, zbožná a cnostná – všetko klasické vlastnosti takýchto princezien. A tiež nádherná, čo bol už problematickejší atribút. Princ Etherius, syn kráľa Anglicka, sa do nej zamiloval a požiadal ju, aby s ním vstúpila do manželstva. To postavilo Uršulinho otca pred istú dilemu, pretože Anglovia boli nielen veľmi mocní, ale tiež uctievali modly.

Uršuľa mala byť nevesta na predaj, tak ako mnohé pred ňou aj po nej. A keďže bola múdra, cnostná a tak ďalej, bola tiež duchaplná. Prijmi ponuku od syna veľkej Moci, poradila otcovi, ale pripoj podmienky, ktoré si vynútia odklad. Vyžiadaj si, aby tri roky milostivo vyčkal, aby mohla Uršuľa vykonať púť do Ríma. A zatiaľ mladý Etherius dostane poučenie o pravej viere a bude pokrstený. Niekto by to mohol považovať za rušenie dohody, nie však po uši zaľúbený Etherius. Názor kráľa Anglicka nie je zaznamenaný.

Koniec ukážky