Aľa Rachmanovová

Manželstvá v červenej búrke 

 (denníky 1920 – 1925)

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

premedia.SK

2012

Z nemeckého originálu Alja Rachmanowa: Ehen in rotem Sturm, Salzburg, Anton Pustet 1932, preložila Zuzana Demjánová

Redakcia Elena Linzbothová

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2012

Návrh obálky: Igor Slovák

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Prvé vydání

Copyright © Alexandra Rachmanovová, 1932

Translation © Zuzana Demjánová, 2012

ISBN 978-80-89594-08-5

1 uvod

1 uvod

Túto knihu venujem môjmu mužovi,

môjmu „slnku”, prof. Arnulfovi von Hoyerovi,

ktorý v nej vystupuje pod menom Otmar Wagner,

s hlbokou vďačnosťou za takmer päťdesiat rokov

nášho šťastného manželstva.

1 uvod

Pozrel som sa vôkol seba,

a duša sa mi naplnila utrpením ľudí.

A. N. Radiščev

18. storočie

1 uvod

1 uvod

13. september 1920

V mojom osamelom smutnom živote sa stal zázrak. Zázrak lásky... Všetko prišlo tak nečakane, je to také zvláštne, také nepravdepodobné! Ešte stále tomu nemôžem uveriť, mám strach uveriť šťastiu; bojím sa šťastia....

Stíchla som a spokornela. Myslím len na môjho Nemca, na jeho milé hnedé oči, s ktorými na mňa tak šibalsky hľadel, keď mi vracal denník a povedal:

„Nemôžem si vziať so sebou váš denník, pretože predbežne sa do Nemecka nevraciam!“

„Nuž, a vari zrušili zajatecký vlak?“ spýtala som sa začudovane.

„Nezrušili, ale vy by ste nemohli ísť so mnou a tak zostávam!“

Vôbec som to nečakala, a tak som nevedela sformulovať jedinú jasnú myšlienku. Matne som si spomenula, s akou túžbou v hlase hovoril Nemec o možnom návrate domov a teraz chce zostať tu? V Rusku, sovietskom Rusku? Vari je to možné, je to skutočne tak? Ale hlavou sa mi prehnala i ďalšia myšlienka: Človek, ktorý je schopný takej obete, ťa predsa musí milovať pravou, hlbokou láskou!

Kým som o tom premýšľala, Nemec sa na mňa uprene pozeral.

„Viem len jedno: ak teraz odídem, už vás nikdy neuvidím!“ povedal potichu a jeho oči sa rozžiarili nekonečnou nehou.

Vtom som sa pozbierala. Pomaly som zdvihla k nemu oči a s námahou som riekla:

„To nesmiete spraviť! Je šialené zostávať v Rusku! Vráťte sa do vlasti, žite spokojný život!“

Podala som mu ruku. V tom okamihu vstúpil dnu akýsi čitateľ, ktorý chcel novú knihu. Nemec sa pobral do kartotéky a ja som rýchlo odišla.

Kráčala som cez park. Šla som ako vo sne. Pod nohami mi šušťali umierajúce červeno-zlaté listy. Tíško, celkom tíško sa zo sivého, bezútešného neba rinul drobný dážď... Ale v mojom srdci bolo slnečno, tak veľmi slnečno! Samozrejme, pochopila som to, bol to len chvíľkový záchvat. Len náhly nával šľachetnosti ho primäl k plánu zostať tu. Veď on odcestuje a ja ho už nikdy neuvidím... A predsa ti ďakujem, Bože môj, hoci by to malo trvať len jedinú minútu!

Vstúpila som do kostola; bol prázdny, ako sú teraz takmer všetky kostoly. Ovial ma chlad, všetko bolo zaprášené, ikonu obopletala pavučina a len s námahou som rozpoznávala nádherné oči Matky Božej. Hľadela na mňa s láskou a nehou. Nie, nemýlila som sa, pozerala sa na mňa a prihovárala sa mi: Môžeš byť šťastná, musíš byť šťastná!

Bolo to, akoby mi podávala Ježiška, s láskavým, priateľským úsmevom na tvári... Dieťa, rodina, človek, ktorý by ma miloval – daj mi to, Matka Božia!

Pobozkala som Madoninu ruku horúcim bozkom, v prachu, ktorý všetko pokrýval, zasvietila stopa mojich pier a jej tmavé oči opäť prehovorili: Buď šťastná, prijmi zázrak, ktorý sa ti stal!

Šla som pomaly domov. Z neba sa lial silný dážď, premočil mi vlasy, stekal mi dole zátylkom. V diaľke svietilo vagónové mesto. Tamto bola ulica, v ktorej stále zapadali do blata sedliacke vozy. Opäť som sa stala svedkom toho, ako sa akýsi mužik márne snažil popchnúť svojho koňa šťavnatými nadávkami, aby pohol telegu¹ z miesta.

Vagónové mesto. Všade visí bielizeň na šnúrach natiahnutých medzi vagónmi. Je roztrhaná a špinavosivá; zanedbané, špinavé deti sa potulujú medzi koľajami, kde-tu sa potknem o kôpky popola a zvyšky uhlia. Vychudnuté, bledé ženy sa pomaly vlečú úzkymi uličkami, nesú vedrá s vodou, ich váha ich tlačí k zemi a vyráža im dych...

Stále a stále znova, každý deň, keď sa vraciam zo služby, mi opätovne stisne srdce pri pohľade na tento obraz bezmennej biedy...

A Nemec, ktorý by sa mohol vrátiť do kultivovanej krajiny – by mal zostať tu? S nami? Odkázaný na pajok², z ktorého sa nedá vyžiť? V tejto bezhraničnej špine? Nie, to sa nesmie stať. Nemôžem prijať takú obeť!... Ale to sa ľahko povie! Keby to len bolo také jednoduché! Mám sa vari zrieknuť tých láskavých očí, vzdať sa ho? Nie, to nedokážem!

Nedokážem, a predsa musím! Zajtra za ním zájdem a poviem mu, že sa musí vrátiť domov...

Tak krátko má trvať moje šťastie? Veľmi dlho som už ani nevedela, čože to vlastne je... šťastie... tak dlho! A teraz prišlo a má trvať len minútku?

Áno, len minútu! A predsa je to šťastie, predsa ti zaňho ďakujem, Bože môj!

14. september 1920

Keď som sa dnes vybrala do knižnice, chýlilo sa už k večeru. Bola som takmer presvedčená, že Nemec vezme svoj sľub späť, odcestuje do vlasti a mne zostane len rozprávka, sen o živote... Ako možno snívať o rozprávke, keď je človek utrápený?

Spravila som, čo robím vždy, keď idem takto sama: V duchu som si všetko opakovala – každý obraz, každé jedno slovo, ktoré sme spolu prehovorili, načúvala som každému tónu, ktorý zahral na husliach.

A ten zvláštny neznámy pocit: Keď som s ním, tak je všetko také dobré, také jednoduché, také pokojné, dôverne známe. Je vlastne prvým človekom, s ktorým som sa ani na chvíľku necítila nesvoja, medzi nami nebolo ťažkej chvíle, kedy by som si bola pomyslela, že sa niečo pretrhlo, niečo jemné, len bezvýznamné, ale predsa niečo, čo sa nedá opäť zviazať.

Knižnica bola plná návštevníkov, najmä čitáreň. Vtom ku mne pristúpila Ľuba a zašepkala:

„Dávajte si pozor na tamtoho muža, opäť vystrihuje z knihy! Už dlhšie ho pozorujeme, dnes ho pristihneme pri čine!“

Sledovala som jej pohľad. Sedel tam starý muž v obnosenom kabáte, ktorý bolo pravdepodobne kedysi čierny, ale teraz sa leskol zvláštnou zmesou červenej a zelenej. Starec mal už oveľa viac ako šesťdesiat rokov a v tvári výraz detskej nemotornosti, ktorý ma vždy tak dojíma v spustnutých tvárach ľudí kráčajúcich v ústrety smrti. Dávno si neostrihal vlasy, dlhé pramene mu prevísali cez golier mokrého plášťa. Sledovala som ako trasúcimi, kostnatými rukami listoval v tenkej knihe a ako sa pri tom nepokojne obzeral. Vôkol neho nehybne sedeli ostatní návštevníci, zahĺbení do kníh a časopisov.

„Čo si číta?“ spýtala som sa.

„Príbeh akéhosi svätca. Asi je to voľakedajší duchovný,“ odpovedala Ľuba.

Vtom muž vytiahol rýchlym pohybom z vrecka nôž na otváranie listov, položil si ho vedľa seba a potom, po chvíli, začal vyrezávať opatrne a pomaly jednu stránku z knihy. Vtedy vykročil k nemu zástupca riaditeľa a položil mu ruku na rameno. Už som to ďalej nezniesla a rýchlo som odišla do zadnej časti, za police s knihami. Z diaľky som ešte začula ako volá zachrípnutým hlasom:

„V Moskve kúria svätými knihami v kachliach. Musím zachrániť obrázky svätých!“

„Zatýkam vás!“ prerušil ho iný hlas.

Teraz som bola v kabinete, v ktorom pracoval Nemec. V hlbokom tichu stáli na policiach stovky kníh. Zmrákalo sa. Tam sedel, obrátený ku mne chrbtom, pri veľkom stole, napravo a naľavo od neho sa týčili hŕby kníh. Srdce mi búšilo, šlo mi z hrude vyskočiť. Potichu som k nemu pristúpila. Kalamár bol otvorený, ale nič nepísal.

Vtom sa Nemec otočil a zľahka očervenel, keď ma uvidel. Sklopila som oči.

„Kedy odchádzate?“ opýtala som sa potichu.

„Zostanem s vami!“ odpovedal a tón jeho hlasu bol rázny a pevný. Na to som už nemohla nič viac povedať.

15. september 1920

Ako zvyčajne prišla dnes Nataša domov o pol štvrtej. Ale na rozdiel od ostatných dní nič nepovedala, čiapku doslova hodila na stôl a bez toho, aby si vyzliekla plášť, hodila sa na tapčan³.

„Nuž a čože? Dnes nechceš jesť?“ spýtala som sa. „Už som ti ohriala polievku a pripravila kašu!“

„Jesť? Radšej skapem od hladu ako vložiť do úst tamto!“ znela odpoveď.

„Nataša, okamžite sa posaď k stolu a slušne sa najedz!“ rozkázala matka prísne. „Čo ťa to napadá? Veď sa pozri do zrkadla ako vyzeráš! Čoskoro ťa budem môcť prevliecť uchom ihly!“

Aj ja som sa ju snažila upokojiť a keď som videla, že to nepomáha, pristúpila som k nej, zdvihla som ju a posadila k stolu. Takéto experimenty sa s ňou teraz dajú robiť, pretože je naozaj ľahká ani pierko. Takmer zhrozene som pohliadla do jej bledej, prepadnutej tváre a na jej biele, chudé ruky.

Nataša je – musím to povedať, napriek tomu, že je mi sestrou – stelesnením ideálu krásy: jej jemná, takmer nadpozemská krása ma dojíma deň čo deň. Jej veľké modré oči prenikajú doslova do duše a vďaka nim sa jej bledá ušľachtilá tvár podobá na tváre nebeských anjelov. Ale v celom jej výzore a postoji je akási pasivita, bezmocnosť, akú som ešte nespozorovala u žiadneho mladého človeka. Tvrdí, že „nemá silu žiť“. Avšak práve táto slabosť je jej silou, pretože jej dojemná, detská neohrabanosť takmer núti ľudí, aby ju podporovali, pomáhali jej, brali na seba jej starosti. Nataša však nemá silu nielen žiť, ale ani milovať. Často vraví, že neľúbi nič na svete – okrem svojich rúk a vlasov. O nádherné, zlatoplavé vlasy sa stará a rozmaznáva ich ani čo by boli živou bytosťou a jemnými rukami sa nikdy nechopí hrubej roboty. Dodnes sa vyhla umývaniu riadu po jedle. Aký je to len kontrast: jemná, éterická bytosť a tá strašná bieda, hrubosť a nekultúra našej utečeneckej existencie! Často si pomyslím, že ľudí ako Nataša nemožno vnímať ako „užitočných členov spoločnosti“, ale treba ich chápať ako umelecké dielo, pre ktoré je dôležité len či je pekné a nemožno sa pýtať či sa dá nejako využiť alebo či poslúži na nejaký účel.

A tak tu teda sedela, mala pred sebou sovietsku polievku a sovietsku kašu, rýpala sa v nej lyžicou, len aby napokon všetko odsunula a vyhlásila:

„Nemôžem to zjesť, všetko to páchne! Nedá sa to!“

Nahnevane hľadela na tanier s nechutnou kašou, ktorá bola poliata ligotavým sovietskym olejom.

Načo vôbec žiť? hovorila si potichu. „Prečo? Aby sme deň čo deň pozerali na súdruhov a počúvali, ako sa usilujú dokázať, že ľudia musia schátrať, intelektuálne otupieť, musia byť rozorvaní na kusy? A že máme všetko robiť tak, ako to robia iní a všetko má byť spoločné, nič nemožno mať sám pre seba? Prekliaty život! Radšej umriem ako takto žiť!“

Posledné slová udusili slzy a už prepukla v plač, ktorý nebral konca. Znova som ju zodvihla, položila naspäť na tapčan a hladkala som ju, až kým nezaspala.

Vstala som a podišla k matke. Aj tá tíško plakala a keď som sa posadila k nej na posteľ, povedala len: „Bože môj, aký vie byť len život neúnosne ťažký!“

16. september 1920

Dnes som musela celý deň prať bielizeň. Nie je to veľmi radostná činnosť. Trvá štvrť hodiny, kým nanosím vodu. Koryto na pranie nemáme, iba lavór, ktorý je plný, len čo doňho vložím jedinú plachtu. Mydlo sa nedá zohnať, a tak musíme prať s lúhom, ktorý vyrábame z popola. Lúh rozožiera kožu, ruky mám už úplne doráňané. Vo vagóne, ktorý stojí hneď vedľa vysokej budovy, je ako zvyčajne polotma.

Stále rozmýšľam nad mojím Nemcom. Bola som smutná, nič ma netešilo, pretože napriek všetkému som bola pevne presvedčená, že napokon predsa len pôjde domov a potom zostanem sama, celkom sama...

Po chvíli som si začala pospevovať smutnú ľudovú pesničku.

Vtom som zacítila, ako ma niekto zozadu objal.

„Bože môj!“ skríkla som a hneď nato som uvidela predo mnou Nemcovu tvár. Ruky mi bezmocne ovisli, voda mi po nich stekala na zem. Ale on si ma jednoducho pevne pritisol k sebe. Po prvý raz v živote si niekto dovolil takto ma objať, po prvý raz, napriek tomu, že ma už toľkí ľúbili. Dokonca ani Vadim to nikdy nespravil. A po prvý raz v živote vzbudzovala bezmocnosť vo mne šťastie, blaženosť, stíchla som, odovzdala som sa mu... Pevne pritisol svoje pery k mojim a ja som zatvorila oči...

Zdalo sa mi, že ten bozk trval večnosť a myslela som len na jedno: Kiež by to tak bolo naveky, keby sa len nikdy neskončil...

Vtom sme pred oknom začuli matkin hlas a hlasy sestier. Nemec ma pustil...

Celý večer som potom ani len jedinký raz k nemu nezdvihla zrak a iba som prala, neprestávala som. Taká usilovná som bývala len zriedka.

Večer hral Nemec dlho na husliach. Ale nie, teraz ho už predsa nebudem volať „Nemec“! Teraz je pre mňa blízkym človekom, celkom blízkym, najbližším človekom, akého na svete mám! Otmar hral na husliach! Ako je vôbec možné, že ho poznám tak dobre, akoby sme sa celý život prežili jeden vedľa druhého? Veď sme sa predsa len tak zriedka spolu rozprávali! Neviem takmer nič o jeho rodičoch, kde žil, kde študoval. A predsa ho poznám, pretože poznám jeho hudbu. Viem, že je odvážny a silný, ale nikdy by neublížil niekomu, koho miluje. Toto všetko mi prezrádza jeho hudba...

Keď hral, tak sa schádzali pred vagónom utečenci, smutní, zúfalí ľudia s vyľakanými tvárami, ľudia, ktorých srdcia zviera dňom i nocou strach z Čeky. Mnohí plakali, lebo už mesiace nepočuli hudbu, ktorá by prehovárala od duše k duši, hudbu, bez akej my, Rusi, nedokážeme žiť.

Keď Otmar hral, vedela som, prečo ho ľúbim, presne som tomu rozumela, slovami som to však vyjadriť nevedela. Keď hral, prihováral sa mi! Husľami odhalil svoje vnútro, ktoré bolo dovtedy akoby zahalené skleným závojom, vedela som, že je citlivým, duchovným človekom, človekom kultúry, avšak nie to som mala na mysli. Nie, bolo to ešte niečo viac, bolo to to, čo zvýšilo, keď som si odmyslela všetky tieto veci, to, čím bol len on, to, čím bol pre mňa a to, čomu som rozumela na celom svete len ja...

Ale čože to len je?... Ľúbim ho! Vari som predtým neľúbila Vadima, vari som si nemyslela, keď ho zavraždili boľševici, že už nikdy v živote nebudem schopná milovať? Či som nebola pevne presvedčená, že ľúbiť možno len jediný raz? A tak to, čo ma tak blaží, ma súčasne i veľmi bolí. Hrozne som sa sama v sebe sklamala.

Celé dni teraz sedávam na schodíkoch nášho vagóna a píšem v matnom svetle hviezd. Elektrina nefunguje, to sa teraz stáva často. Je taká zima. Ale ja musím písať, pretože ako inak by som sa mohla vyrozprávať? Myslím naňho, na Otmara. Ako mi bolo ťažko na duši, keď odo mňa večer v búrke odchádzal. A mal pred sebou takú ďalekú cestu; ubytovali ho u jedného židovského obchodníka. Čo sa teraz asi v ňom odohráva? Dnes som začula, ako sa s ním v knižnici vážne rozprával jeho kolega a nepochybujem, že to bolo o mne. Určite mu dohováral, aby tu nezostával, a predsa sa len vrátil do vlasti. A má pravdu, veruže má pravdu! Otmar sa musí vrátiť domov, nemôžem prijať takú obetu, musí sa z tohto pekla dostať preč!

Určite to po sebe zajtra neprečítam, je tma a jedno písmenko sa lepí na druhé, jeden riadok na druhý. A tá búrka!

18. september 1920

Cestou do knižnice som šla tesne za mužom v novučičkej uniforme: zelený frenč⁴, tmavomodré galifé⁵ a ligotavé čierne čižmy. Neviem, prečo som si ho všimla, veď teraz majú všetci uniformy a ani elegantné mundúry nie sú zriedkavosťou. Ale jeho postava mi bola akási známa, a tak som ho predbehla, aby som mu uvidela do tváre.

„Pavel Ivanovič!“ zvolala som radostne.

Bol to inžinier Bojaršinov, ktorý nás predtým každý týždeň navštevoval. Bol jedným z našich najlepších rodinných priateľov.

„Pavel Ivanovič,“ pokračovala som, „aká som len rada, že ste tu! Odkedy ste tu? Čo tu robíte?“

Očakávala som, že sa tiež poteší, nič také sa však nestalo. Naopak, tváril sa, akoby sa bránil, áno, v očiach sa mu zračila takmer hrôza.

„Alexandra Ľvovna,“ povedal nakoniec váhavo, „Vy – tu? Čože tu robíte?“

„Nuž, bývame vo vagónovom meste! Hneď musíte ísť so mnou. Ako sa všetci potešia!“

„Nie, ja... nemôžem, nemôžem ísť k vám!“ jachtal Pavel Ivanovič rozpačito.

„Prečo? Čo je to s vami?“

„Ach, to je dlhý príbeh! Ja... rozviedol som sa!“

„Čože? Rozviedol? S Vierou Alexandrovnou, s ktorou ste žili tridsať rokov? Veď to nie je možné!“

„Nuž, v poslednom čase sme si vôbec nerozumeli!“

Bola som prekvapená čoraz väčšmi a nedokázala som zo seba dostať slovko, len som naňho zízala.

„Áno, a znova som sa oženil. Moja manželka má len osemnásť rokov, ale je to poslušné žieňa. A aká je pekná!“

Chvíľu sme vedľa seba kráčali, mlčali sme. Keď sme prišli k parku, navrhol Pavel Ivanovič:

„Poďte, poseďme si na lavičke, tu, v parku. Musím sa s vami porozprávať. Boh ma potrestal tým, že som vás stretol. Mestom len prechádzam, som tu doslova a do písmena len na jednu hodinu, a práve vás som tu musel stretnúť!“

Spýtavo som naňho hľadela.

„Nuž, už viac nedokážem klamať! Viem, že ste tu, viem, v akej ste situácii, a predsa som len včera predal vaše veci!“

„Naše veci?“

„Predal som ich, aby som Marusii kúpil plášť netopierieho strihu, aký si vždy priala, a nové čižmy. Bože môj, nemôžem vám ani len podať ruku. Keby ste len vedeli, aký som ničomník! Často si navrávam, že nie som na vine, že za to môžu časy; ale čestný človek by mal predsa zostať čestný bez ohľadu na to, aké zlé sú časy! Okradol som vás, chápete to, okradol som vás... A to som dvorianin⁶!“

„Okradli ste nás?“ spýtala som sa prekvapene, pretože som nerozumela o čom to rozpráva. Plietol jedno cez druhé.

„Nuž, rozpoviem vám presne, čo sa stalo. Takto to bolo. Náš ešalón bol posledný, ktorý opustil mesto predtým, ako prišli červení. Náhodou som sa dozvedel, že ste utiekli a nič ste si nestihli vziať. Nuž, váš dom je neďaleko stanice. Rýchlo som zavolal zopár robotníkov, bežal som do vášho bytu a podarilo sa mi ešte naložiť na voz niekoľko vecí. Maša nadávala a nechcela mi nič dať, museli sme sa uchýliť k násiliu. Niekoľko kusov nábytku, klavír, koberce a debničku so striebornými príbormi sme preložili na telegu⁷ a potom do vagóna. Až do Ťumenu som vás vyzeral na každej stanici, ale potom som stratil vašu stopu a vraveli mi, že vaša rodina zahynula pri zrážke vlakov; iní tvrdili, že ste poumierali na týfus. A vtedy som začal vaše veci predávať. Manželka vášnivo protestovala, ale v Ťumene som spoznal moju terajšiu ženu... A čoskoro potom som sa rozviedol. Teraz je to také jednoduché... Moja manželka je komunistka a zaobstarala mi miesto. Zajtra odchádzame do Moskvy... Ach, včera som predal vaše knihy a vaše maliarske náčinie!“

„Ale Pavel Ivanovič, to predsa nie je pravda, to nemôže byť pravda!“ prerušila som ho.

„Je to pravda, Alexandra Ľvovna! Odpustite mi, že vás ešte tak volám. Som ničomník, odporný ničomník... Ak chcete, napľujte mi do tváre, zaslúžim si to! Áno, ale na vine sú časy, tieto časy! Ach, zvyky, spôsob života, kultúra, to všetko len nalepili na povrch, všetko zmizlo, všetko je dovolené, všetko! Prečo by som teda nevyhnal moju starú ženu? Prečo by som nerozpredal veci patriace priateľovi? Všetko je iné, všetko je preč!“

Pavel Ivanovič sa tak rozpálil, že hoci bol pred chvíľou úplne zlomený, teraz sa zdalo, akoby bol nadšený dosiahnutou slobodou. Ešte stále som nenachádzala slov a zízala som naňho doširoka otvorenými očami; mala som pocit, akoby nebo a zem do seba narazili.

Ale entuziazmus ho prešiel tak rýchlo, ako sa ho zmocnil. Tvár mu doslova ovisla a rozrušený rumenec na lícach ostro kontrastoval s beznádejným zúfalstvom, ktoré sa rozhostilo v jeho črtách.

„Súdruhovia všetko zrušili, aj Boha; ale jedno, viete, jedno nedokážu zničiť: svedomie! Ach, keby ste len vedeli ako často som sa trápil a drásal! Bohu vďaka, že existuje prostriedok, ktorý na to pomáha! Fľaštička vodky a hneď je všetko lepšie! Mimochodom, nie všetci sú také svine ako ja, ešte jesto aj čestných ľudí. Keď som chcel predať vaše pianíno, narazil som na zámočníka od železnice, akéhosi Dviňaninova. Kedysi ho ošetroval váš otec. Spravil taký škandál, že som ho napokon ani nemohol predať. Uložil pianíno u seba a opatruje ho pre vás. Môžete si ho vyzdvihnúť u neho v Ťumene!“

Už odišiel. Povedal, že mu čoskoro odchádza vlak. Takmer plačúcky ma prosil o odpustenie a bol veľmi dojatý, že som mu napriek všetkému podala ruku, keď som sa s ním lúčila.

Prišla som domov a povedala som matke len to, že som stretla Pavla Ivanoviča a že naše pianíno je v Ťumene. Predané veci som nespomenula, pretože som vedela, že by to matku veľmi zabolelo.

19. september 1920

Večer. Dážď udiera do strechy. Ľadový vietor preniká škárami do vagóna. Matka leží zababušená v posteli a vzdychá; je opäť chorá. Irina a Nataša šli navštíviť Taňu; svetlo zase nesvieti, v miestnosti je bezútešná tma. Ale moja duša je plná svetla.

Do knižnice som sa vybrala včasne. Zobrala som si so sebou denníky, ktoré som Otmarovi už raz dala a ktoré mi zase vrátil. Tentoraz ale navždy, o tom som presvedčená.

Prvý človek, na ktorého som v knižnici natrafila, bol Otmar. Zdalo sa mi, akoby už na mňa čakal. „Prišla som sa s vami rozlúčiť!“ povedala som.

„Poďme sa poprechádzať. Slečna Ľuba ma zastúpi!“

Vykročili sme po ulici a Otmar ma chytil za ruku.

„Kedy odchádza váš ešalón?“ spýtala som sa potichu.

„Ale ja vás predsa neopúšťam!“ odpovedal rozhodne.

„Nie, nesmiete ostať, musíte odísť!“ naliehala som naňho; no sama som cítila, že mi hlas znel duto a bezfarebne a tým som sa priznala, že chcem opak toho, čo som vyslovila. A keď mi Otmar potom stisol pevne ruku, nepovedala som už ani slovo.

Kráčali sme dlho a bezcieľne ulicami, v ktorých sme ešte nikdy neboli. Šli sme a mlčali. Ale bolo to také šťastné mlčanie!

Vošli sme do širokej špinavej ulice s malými spustnutými domami, v ktorých bývali Tatári.

Vtom Otmar zastal a nežne sa mi zahľadel do očí.

„Ty, Aľa!“ povedal. V tom okamihu som zabudla na všetko, na všetko utrpenie posledných rokov, na núdzu a poníženie, na hlad a strach. Zabudla som, že som vlastne nemala naňho právo, že sa musí vrátiť domov. Bola som taká šťastná!

Krátky mútny jesenný deň sa chýlil ku koncu; z oblohy padal jemný dážď; pre nás to však bol najkrajší jarný deň. Prešli sme popri katolíckom kostole a Otmar ma vyzval, aby som s ním vošla dnu. Nik tam nebol; sadli sme si do jednej z posledných lavíc tesne vedľa seba. Dlho sme tak sedeli. Neviem, či sa Otmar modlil; po celý čas som naňho ani len nepozrela. Ale vedela som, že mi v tom okamihu daroval celý život; pozrela som sa na červenú lampu, ktorá visela v diaľke, v cudzom Božom príbytku, a vrúcne som sa modlila. Hlavou mi prebehlo veľa horúcich slov, myslela som na mnohé veci, ale moje modlitby sa týkali len jedného:

„Bože môj, pomôž mi, aby som ho spravila šťastným a aby som žila celý svoj život len pre neho!“

Keď sme vyšli z kostola, bola už tma. V malých oknách na domoch svietilo svetlo, nikde nebolo nikoho. Zastali sme. Otmar ma vzal do náruče, tuho si ma privinul k sebe a pobozkal ma na ústa.

Odprevadil ma až k vagónu, a keď odišiel, utiahla som sa do môjho kútika, omámená, takmer šialená šťastím.

Je to zázrak lásky! Patrím len tebe, slnko moje!

22. september 1920

Pri obede nám Nataša oznámila, že sa v knižnici zoznámila s maliarom – kniežaťom.

„Zdá sa, že sa do mňa na prvý pohľad zaľúbil. Poprosil ma, či by nás nemohol navštíviť; samozrejme, že som súhlasila. Príde dnes.“

Nataša to povedala povrchným, takmer pohŕdavým tónom. Od dverí sa ozvalo zaklopanie. Otvorila som. Bol to mladý muž oblečený do biednej vojenskej uniformy, v ruke stískal tatársku čiapku. Povedala by som, že je to akýsi pouličný povaľač, väčšina slušných ľudí však bola oblečená práve takto.

„Igor Vladimirovič Ľvov,“ predstavil sa a uklonil spôsobom, ktorý bol v zvláštnom rozpore s jeho oblečením. Zaviedla som ho dovnútra a ani som si nestihla všimnúť jeho tvár. Ale podľa toho ako pozdravil sestry a pobozkal matke ruku, sme okamžite zistili, že pochádza z kruhov „bývalých ľudí⁸“. Nataša mu blahosklonne podala ruku a mlčky prešla naspäť k tapčanu, zabalila sa do deky a ľahla si.

„Nie je vám dobre?“ spýtal sa hosť dojemne nežným hlasom.

„Ale nie, vždy ležím; čo iného by som mala robiť! Odkrútim si službu v knižnici a potom si ľahnem,“ odpovedala Nataša podráždene.

Hosť rozpačito prechádzal pohľadom z Nataše na nás.

„Mimochodom, prezraďte nám, ako sa vy staráte o všeobecné blaho? Ja aspoň slúžim v knižnici; a čo robíte vy?“ opýtala sa Nataša.

„Ja... ja som maliar. Pred revolúciou som bol v Pážacom zbore8, potom som študoval na Umeleckej akadémii, no nie veľmi dlho, a potom som bol vo väzení, rok som si odsedel dokonca na samotke...“

Rozprával príjemným, tichým, takmer pokorným hlasom. Až teraz som si všimla, že sa takmer neskutočne podobá na Natašu. Tie isté modré oči, ten istý orlí nos, tá istá bledá, nežná tvár s jemnými rysmi. Ak by teraz do vagóna vstúpil cudzinec, určite by si pomyslel, že má pred sebou brata a sestru. Obaja majú od prírody „biele rúčky“, pomyslela som si.

„Žijú ešte vaši rodičia?“ pýtala sa ďalej Nataša.

„Matka žije, prednedávnom ju tiež pustili z väzenia. Otca zastrelili.“

I toto povedal tým istým mäkkým tónom, akým hovoril aj predtým, a to, že mu zastrelili otca, vyznelo z jeho úst ako samozrejmosť. V Natašiných očiach sa niečo pohlo.

„Prečo ešte stále stojíte?“ obrátila sa k nemu..

Hosť sa bezradne poobzeral, pretože navôkol naozaj nebolo kam si sadnúť.

„Nuž, posaďte sa jednoducho sem, ku mne, nie sme predsa v salóne, nemusíme dodržiavať spoločenské normy!“ povedala Nataša pichľavo.

Chvíľu sa s ním rozprávala, potom zrazu vyhlásila, že potrebuje pokoj a obrátila sa k stene. A tak sme museli návštevu zabávať my a keď vypil ešte jednu šálku čaju, rozlúčil sa, pričom si ho Nataša už ani len nevšimla.