Eva Hrašková

Nežný dotyk nenávisti

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Eva Hrašková, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & Layout © Marenčin Media, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
431. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-422-6 (brož.)
ISBN 978-80-8114-423-3 (ePub)

Venovanie

Venujem všetkým, ktorých milujem...

Človek sa bojí veľkých životných rozhodnutí. Mne pri nich niekto z neba ukazuje cestu. To však ešte neznamená, že nemám strach...

Iba sa spolieham, že sú správne...

I.

Klopkanie podpätkov tlmil v tmavej nočnej ulici sneh, ktorý stále jemne poletoval v ovzduší ako následok silnej snehovej búrky. Napriek ustupujúcej katastrofe pouličné osvetlenie stále nefungovalo. Krúženie autom po sídlisku ma, ako zvyčajne, rozčarovalo. Dnes som však nemala chuť zamýšľať sa nad tým, aký idiot sa venoval projektovaniu parkovacích miest v dobe, v ktorej každá domácnosť vlastní práve toľko áut, koľko vodičských preukazov. Minimálne.

Vietor už nelomcoval okolitými stromami tak tvrdo, ako keď som vyrážala z práce. Teraz sa iba z času na čas o ne silnejšie oprel a vydal nepríjemne vŕzgajúci zvuk. Nesnežilo. Ani vietor už nebol taký katastrofický. Najvyšší čas vhupnúť do tepla, ktoré ma môže objať len doma. Ale čosi bolo čudné... Už keď som zamykala dvere auta, prepadol ma zlý pocit. Plazil sa mi vnútrom, prenikal mi pod pokožku a vytváral v mojej mysli najhoršie hororové scény. Ešte raz som diaľkovým ovládačom skontrolovala zamknutie a v snahe chrániť sa pred nepríjemným počasím som zastrčila hlavu hlbšie pod šál. Šál. Aká prezieravá som bola, keď som ho ráno hodila na zadné sedadlo auta. Hlásili príjemný zimný slnečný deň. Ibaže všetko sa akosi mení, z minúty na minútu. Nielen počasie. Hrubý čierny šál ma dostatočne chránil pred štipľavým mrazom aj náporom vetra, ale nepomáhal pred desivými myšlienkami. Kdesi za mnou sa opäť ozvali vŕzgajúce zvuky. Akoby niekto kráčal v šľapajach, ktoré som maľovala do snehu. Ibaže tieto kroky boli o čosi opatrnejšie. Obzrela som sa, ale nikoho som si nevšimla. Opäť som zrýchlila krok. Kráčala som tak rýchlo, ako to bolo za týchto okolností možné – musela som si dávať pozor na nohy. Desila som sa pošmyknutia na ľadom pokrytých schodoch. Vietor sa oprel do stromu po mojej ľavej ruke a jeden z konárov hlasne zaškrípal. Trhlo mnou. Od vchodu do bytového domu ma delilo už len pár krokov. Prisahala som si, že prestanem chodiť na všetky tie hlúpe horory a trilery do kina a aj Dánovky budú pre mňa od dnes tabu. Z vrecka sa ozval vibrujúci mobil. S námahou som ho skrehnutými prstami zodvihla. „Áno?“ vyjachtala som. Displej rozsvecovalo utajené číslo.

V telefóne sa ozývalo iba hlasné dýchanie. „Prosím?“ zopakovala som, ale reakcia bola rovnaká. Niekto sa nadýchol a z plných pľúc vydýchol. Nepozorne som stúpila na ostrý kameň a moje nohy stratili balans. „Haló,“ nervózne som zvolala do telefónu, kde kohosi neprestávalo dychčanie baviť. Pred pádom ma zachránila kľučka dverí, o ktorú som sa celou svojou váhou zaprela. Telefón mi pri akrobatických pohyboch vypadol z ruky a pri dopade na zem sa rozletel na tri časti. Bližšie k dverám padol mobil, kúsok ďalej do snehu baterka s krytom. Opatrne som sa po všetky časti zohla. Nemotorne som ich spolu so snehovou nádielkou strčila do vrecka kabáta. V druhom vrecku som trasúcou sa rukou lovila čip na elektronický snímač. Až keď sa vchodové dvere za mnou zatvorili, vydýchla som si. Opierajúc sa o veľkú studenú sklenú tabuľu som všetky svoje myšlienky sústredila na to, že som konečne v bezpečí. Svetlo na chodbe zhaslo a v tej sekunde sa ozval z pivnice hlasný hrmot. Od strachu mnou opäť trhlo a dvoma bleskovými krokmi som bola pri výťahu. Ďakovala som Bohu za vynikajúci nápad s fotobunkou. Kým si výťah razil cestu z niektorého poschodia do suterénu, všimla som si pred jednými pivničnými dverami mladý párik. Čosi si šepkali do ucha a vzápätí sa mladík načahoval za škatuľou s reklamnými letákmi, ktoré sa im podarilo počas náruživého bozkávania zhodiť z úzkej police. Moja paranoja pomaly, ale isto nachádzala logické argumenty. Vstúpila som do výťahu a nasmerovala ho na piate poschodie. Ako stúpal, opadala zo mňa nervozita. Všetko predsa malo logické vysvetlenie. Hrmot v pivnici robili náruživí mladí milenci, vrzgot, ktorý som neustále za sebou počula, mohol byť dôsledok mojich večerných hororov. Do toho celého tá nepríjemná snehová búrka. Krimi príbeh je na svete. O čosi pokojnejšie som odomkla byt, vyzula si vysoké kožené čižmičky a vyslobodila sa zo zvierajúceho zimného oblečenia. Ako som len nenávidela všetky tie hŕby vrstiev na tele! Nohy ma z podpätkov a prehnanej opatrnosti po ceste nesmierne boleli, a keď som uvidela svoje mokré prsty, po obavách už nezostalo ani chýru, ani slychu. Rozčarovalo ma, že čím viac peňazí za topánky miniem, tým kratšie vydržia. Ak nezvládnu jeden mrznúci príval snehu, ako prežijem všetky tie čľapkanice, ktoré nás skôr či neskôr po príjemných bielych dňoch čakajú? Po špičkách som prešla do kuchyne. Sčasti preto, aby som nezanechala stopy na takmer čistej dlážke, ale aj preto, že ma dlažba na chodbe neskutočne chladila. Túžila som po šálke horúcej čokolády a svojej obľúbenej teplučkej deke.

Skontrolovala som vodu v kávovare. Musel byť rovnako luxusný ako ostatné doplnky v kráľovskej kuchyni, ktorú som nikdy nemala čas plne využiť. Štuchla som do gombíka, ktorým sa otvára priestor na vkladanie kapsúl. Samozrejme. Ako vždy. Môj milovaný chlap nechal použitú kapsulu v stroji. Asi ho naozaj nikdy neodnaučím od hlúpych mužských zlozvykov. Najprv sme bojovali kvôli záchodovej doske, teraz si nedá vysvetliť, že môže čarovným mávnutím pravej ruky odstrániť použitú kapsulu, aby zasychajúce kvapky kávy nevytvárali mapy sveta nielen na kávovare, ale aj na nekresťansky drahej kuchynskej linke. Chlapi! Len čo som vložila kapsulu na jej miesto, začal sa kuchyňou rozliehať sykot vriacej vody a celý byt zaplnila vôňa čokolády. Do pohára na whisky som si naliala perlivú minerálku a majstrovské dielo si preniesla na konferenčný stolík v obývačke. Automaticky som zapla televízor a izba sa ihneď ponorila do rôznofarebného svetla, ktoré sa menilo v rovnakej intenzite, v akej bežali scény filmu v komerčnej televízii. Uchlipla som si z čokolády riadny hlt a horúci nápoj mi popálil vrchnú peru. Namrzene som presunula ovládač na kraj obrovskej modernej pohovky, skrútila som sa do klbka ako embryo a prikryla sa obľúbenou fialovou dekou. Z jednej strany v lete príjemné chladila, druhá strana v zime úžasne hriala. Ideálny domáci pomocník. Živý obraz v HD kvalite, v takmer skutočnej veľkosti, mi po chvíli ležania začal ťahať oči a v spánkoch sa ozvala neskutočná bolesť. Premrznuté telo v kombinácii s teplou dekou a mihot sviečky, ktorú som zapálila – ako vždy po príchode domov – spôsobili, že sa mi spánok vkradol pod viečka. Čo na tom, že som zúfalo potrebovala sprchu a mokré nohy ma oziabali? Ešte bližšie ku krku som si pritiahla deku a náročný deň si vybral svoju daň v podobe okamžitého spánku.

***

Oči otvárala Lucia veľmi pomaly. V izbe bolo prítmie. Rýchlo zhodnotila situáciu. Keď sa posledný raz pozrela z okna, mohlo byť pravé poludnie, takže spala viac ako päť hodín. Po dlhej dobe majstrovský kúsok. Určite svoje spravili aj lieky. Našťastie bola v izbe sama. Z chodby vnímala kroky a ženský hlas, ktorý niečo piskľavo vykrikoval cez celé oddelenie. Vnútro jej zvierala príšerná bolesť. Nie duševná, to nie. Iba fyzická. Ako keď si porežete ostrým nožom prst. Svet okolo sa točil. Ak nie celý svet, izba, v ktorej ležala, určite. Takto nejako si predstavovala posteľ na vode. Pomaly obrátila hlavu k stojanu s infúziou, a keď uvidela, že z nej nič netečie, chytila ju panika. Bojí sa bolesti. Rukou si prešla po bruchu, hladkala ho silnejšie a silnejšie. Nič necítila, ale strach neutíchal. Očakávala pichnutie, bodnutie, rezanie alebo pálenie. Hocijaký druh bolesti, niečo predsa muselo bolieť. Niečo jej muselo naznačiť, že je po všetkom.

Spomenula si na otcove slová, vyrieknuté tesne predtým, ako v mučivých bolestiach zomrel na rakovinu. Povedal, že človek sa nebojí smrti ani bolesti. Človek sa vraj bojí všetkého, čo nepozná. Keď prišla do nemocnice, nemala strach zo zákroku. Ani z jeho následkov. Iba to všetko musela rýchlo vyriešiť. Tlačil ju čas a ozýval sa hlas svedomia. Večery boli ukrutne dlhé a rána, keď ju napínalo na zvracanie, nenávidela. Spomínala, ako si prvý raz uvedomila, že niečo nie je v poriadku. Začala chudnúť, boleli ju prsia a nedostala menštruáciu. Pripisovala to spočiatku stresom, ktoré spôsoboval jej ženatý princ. Ani jej nenapadlo, že by to mohlo byť... Snažila sa nemyslieť na dôvod, pre ktorý sa tu ocitla. Vôbec to nešlo. Celým telom jej stúpala horúčava. Akoby ju obmývali plamene. Pekelné? Je toto trest za moje nerozvážne správanie? V tichosti tlmila výkriky vlastného svedomia. Neviem sa postarať ani sama o seba, ako by som sa mohla starať o dieťa? Tíšila svoje dobré ja, ktoré sa podchvíľou ozývalo. Vždy to tak vnímala. Keď sa niekto rozhodne mať dieťa, a potom ho odloží do detského domova, je to určite horšie ako... Ako čo? Ako zabiť ho? Zrazu sa od stien nemocničnej izby ozývali jej vzlyky. Tlmené tenkou prikrývkou, ktorú okamžite zmáčala slzami. Možno keby v ten večer neboli priveľa pili, možno by nad tým všetkým ešte dlhšie premýšľala. Predstavila si obrázky plodov, ktoré boli počaté v alkoholovom opojení, po užívaní drog, deti matiek, ktoré počas celého tehotenstva holdovali nadmernému množstvu omamných látok. Pamätala si ich ešte z biológie. Predstavila si aj výstražný prst starého gynekológa s okuliarmi na nose, ktorý im o následkoch rozprával tie najstrašnejšie príbehy. Nebyť toho, možno by neurobila také rázne rozhodnutie. Možno mala zájsť za matkou. Porozprávať sa s ňou ako žena so ženou. Zdôveriť sa, poprosiť o pomoc. Ibaže mama by to vnímala inak. Lomcujú ňou materinské pudy, ktoré Lucia nemá. Celkom presne si predstavila jej strhané líca a zamračenú tvár. Najprv by sa spýtala, kto je otec, potom by jej držala prednášku o tom, či už nie je dosť stará na to, aby dokázala premýšľať o svojich činoch a ich následkoch. A neskôr by sa pohádali. Lucia by jej vyčítavo vychrstla do tváre, že si len vzala príklad zo svojej mamičky. Uľavila by si navonok, ale vnútorne by to ani jednej nepomohlo. Matku by zbytočne ranila, ale nič by sa nevyriešilo.

Rozhodnúť sa musela sama. Rozhovorom by iba pokazila v poslednej dobe aj tak už naštrbený vzťah. Mrzelo ju, ako sa mama zmenila. Už ani nevie, kedy presne, ale zrazu zmizli všetky tie večery, keď sa spolu smiali na komédiách s pohárom vína v ruke. Možno sa zmenila, keď zomrel otec. Hoci spolu nikdy netvorili skutočný pár, bol jediným mužom jej života a tak to zostane navždy. Nemôžem za to, že zomrel a nechal nás samé, mami, ale máme len jedna druhú, tak prečo musíme proti sebe bojovať? Chýbajú mi tvoje vľúdne slová, objatia a pohladenia. Zmenila si sa...

Matka musela mať vždy pravdu, inak by to nebolo ani dnes. A nakoniec? Nakoniec by Luciu prinútila postaviť sa k veci zodpovedne. Ale práve to urobila! Postavila sa zodpovedne. Aspoň podľa vlastného presvedčenia. Nemohla predsa urobiť vlastnému decku to, že by nielen nemalo otca, ale muselo by prežiť život s matkou ako je ona. Nemalo otca. Sarkasticky sa pri tejto myšlienke usmiala. Isteže malo. Veda ešte nie je tak ďaleko, aby dieťa dokázala splodiť žena bez partnera. Alebo aspoň biologického materiálu. Spomenula si, ako sa jej dotýkal. Na vášeň, ktorá ich úplne pohltila, a potom na jeho fotku na pracovnom stole. Krásna rodinka. Čiernovlasá manželka s trojkami prsiami a rovnaké havranie vlasy má aj jeho syn. Čo by asi povedali na to, že by mohol mať nevlastného súrodenca? Znovu ju striasla zima. Chcela by, aby tu niekto teraz bol. Aby ju niekto držal za ruku a povedal, že urobila správnu vec. Nie dobrú. Iba správnu. Tú najsprávnejšiu, akú mohla urobiť v tomto okamihu a za okolností, v ktorých sa ocitla.

Z chodby začula blížiace sa kroky. Bez klopania vošiel muž v bielom plášti. Čo čakala? Že návštevu ohlási? Nie je predsa v hoteli, ale na klinike, kde ženám ako je ona na počkanie odstraňujú následky nedovolenej vášne. Lekár, ktorý si pred niekoľkými hodinami bez mihnutia oka vypýtal tristo eur za zákrok. Nepresviedčal ju, aby si to rozmyslela. Neprosil ani o vysvetlenie. V krátkosti jej popísal následky, ktoré umelé prerušenie tehotenstva môže zanechať a povedal, že ak sa nič neskomplikuje, môže ísť na druhý deň domov. Bol strohý, niečo v jeho výraze bolo prísne, niečo vnímavé. Ale súcit so ženou, ktorá ide dobrovoľne zabiť to, čo nosí pod srdcom, no dieťaťom to pre vlastné dobro nenazve, nik nemal. Pred zákrokom jej urobil ešte jedno vyšetrenie, sestre do záznamu diktoval, že plod je v norme, veľkosť zodpovedá desiatemu týždňu. Popod nos si zamrmlal niečo o tom, kde bola doteraz a prečo takéto invazívne zákroky nechávajú dnešné ženy na poslednú chvíľu. Zamračil sa, očami prešiel výsledky predoperačných vyšetrení a odišiel z ambulancie. Sestrička prstom ukázala na obrúsky, ktorými sa môže poutierať, a viac sa o Luciu nezaujímala.

„Ako sa cítite?“ spýtal sa lekár tlmeným hlasom, keď videl, že pacientka už nespí.

„Mohli by ste mi dať niečo od bolesti?“ pozrela na neho veľkými modrými očami plnými sĺz a v kútiku duše túžila po prívetivom slove či pohladení.

„Poviem sestre, nech vám niečo pichne.“ Povzbudenia ani milého slova sa nedočkala.

„Ďakujem,“ pritiahla si ešte vyššie prikrývku a uhla pohľadom. Chcela sa skryť hlboko do postele, ukryť vnútorné rozpoloženie, zahaliť telo, ale najviac zo všetkého chcela umlčať svoje svedomie. Nemá právo ma súdiť, opakovala si v duchu. Nemá právo mi hovoriť, čo som mala a čo som nemala urobiť. Je to môj život a bolo to moje rozhodnutie.

Nesúdil, ani nijakým spôsobom nekomentoval jej stav. To iba Lucia mala pocit, že má na čele vyryté šarlátové písmeno, ktoré každý rozpozná z tisícky kilometrov.

„Ak by ste čokoľvek potrebovali, zazvoňte na sestru. Ráno vám vypíše službukonajúci lekár prepúšťaciu správu. Následne sa kontaktujte s vaším gynekológom,“ prerušil vír jej myšlienok, ktoré nahlodávali výčitky. Lekár sa bez akéhokoľvek vľúdneho slova zvrtol na päte a tak rýchlo, ako sa zjavil, aj odišiel. Neprišli poučenia ani bezduché komentáre. Samozrejme. Veď to iste nerobil prvýkrát. To iba ona...

Ešte chvíľu hľadela na otvorené dvere. Mohol ich aspoň zavrieť. Keď sa neskôr objavila v izbe zdravotná sestra s injekciou, driemala. Sníval sa jej zvláštny sen. Jej nebohý otec kráčal po rozkvitnutej lúke oproti nej a za ruku viedol blonďavé, kučeravé dievčatko v bielych šatôčkach s volánikmi. Dieťa sa usmievalo od ucha k uchu, ale otec sa mračil...

***

„Tak to ti pekne ďakujem, že si ma nechal vylihovať celú noc na gauči. Vieš, ako ma teraz bolí chrbát?“ osopila som sa na Patrika hneď, ako vyšiel ráno z kúpeľne. Okolo pása mal omotanú bielu osušku s modrými pruhmi, ktorá dokonale ladila k našej vyblýskanej kúpeľni. Na to som si od začiatku potrpela. Všetky dary mojich alebo jeho rodinných príslušníkov v podobe uterákov a osušiek, ktoré boli rôznofarebné, som starostlivo odložila do najzapadnutejšej poličky v byte. A, samozrejme, postarala som sa o tom, aby ich Paťo ani omylom nevybral. Aj po sprche bol ešte stále neprebratý a bodavú reakciu odo mňa očividne nečakal. Takto ráno bol celkom chutný. Vlasy mal strapaté a napriek studenej sprche, ktorá bola jeho ranným rituálom, mal stále na líci otlačený vankúš.

Nechcela som deň začínať hádkou, ale bolesť chrbta mi pokazila celý deň. Keby ma bol večer zobudil, keby bol len trošku pozorný...

„Zlato, prosím ťa,“ pritisol sa ku mne a kvapky vody z jeho zle vysušeného tela mi zmáčali drahú blúzku. Samozrejme, nie tú, ktorú som použila ako nočnú košeľu, keďže som zaspala na gauči spánkom pokojných tak tvrdo, že mi nevadili ani mokré nohy či zapnutý televízor. Zmáčal najnovšiu, tú, ktorú som si kúpila minulý víkend v Poluse.

„Pozri sa, čo robíš! Necítiš sa?“ odtisla som ho od seba.

„Vieš, že si ohromne sexi, keď sa hneváš?“ cmukol na mňa, keď si zalieval horúcu čokoládu. Dobre vedel, že ma jeho ľahostajnosť vytočí ešte viac.

„Kedy si prišiel domov?“ maľovala som si pery výrazným červeným rúžom a sledovala som jeho obraz v zrkadle vo vstupnej hale.

„Bolo neskoro večer,“ mykol plecami a po stole v kuchyni si rozkladal nejaké spisy.

„To som si domyslela! Bože, to musíš celý čas iba pracovať? Nemôžeš mi venovať ani ráno trochu z tvojej drahocennej pozornosti, keď už v noci si sa na mňa vykašľal?“ rýpala som aj naďalej v snahe vybiť zo seba všetku zlosť skôr, ako si sadnem za volant.

„Vstala si hore zadkom, zlato?“ prehadzoval papiere z jednej kopy na druhú bez toho, aby na mňa pozrel.

„Čo je to neskoro večer?“ vrátila som sa k nezodpovedanej otázke.

„Neviem, tuším okolo polnoci,“ rozjasnila sa mu tvár, keď našiel, čo hľadal.

„To si akože pracoval do polnoci?“ zbystrila som pozornosť. V poslednej dobe sme sa doma takmer nestretávali.

„Áno, drahá moja. To som akože pracoval až do polnoci.“ Slovo akože zdôraznil tak, že sa zatriasla šálka, ktorú položil na kraj stola. „Predstav si, že kým ty si vyvaľuješ šunečky v kancelárii, ja tvrdo makám.“

„Zasa sa chceš hádať?“ zvesila som plecia. Bojovná nálada ma vždy pred vypuknutím vojny opustila a takmer zakaždým sme potom skončili v posteli. Patrik ma chcel presvedčiť o tom, aký je chlap a ja som s radosťou na chvíľu prijala hru, že všetko má pevne v rukách práve on. Takto som ho pevne držala v hrsti a vždy som dosiahla všetko, čo som si zaumienila.

„Ty si začala.“

„Ale asi si mi na to dal dôvod, alebo sa mýlim?“

„Timi, prosím ťa, prestaň. Čaká ma náročný deň, na toto vôbec nemám náladu.“

„Jasné, teba čaká náročný deň. Tak teraz sa všetci z toho zbláznime, nie? Myslíš, že mňa nečaká náročný deň? Myslíš, že ja si celé dni vysedávam na káve a nehnem prstom?“

„Nezačínaj zasa,“ uchlipol si z čokolády a popálil si jazyk.

„Nezačínam! Ty si začal, keď si povedal, že si vyvaľujem šunečky. To si si fakt mohol odpustiť.“

„Ale čo je na tom lož? Celý deň si vysedávaš v kancelárii a...“

„Nedokonči to! Pre svoje dobro si neotieraj ústa o moju prácu.“

„To nazývaš prácou? Vieš, že keby sme mali žiť iba z tvojho príjmu, nevyžili by sme. Nepremýšľala si nikdy nad tým, že aj mne sa môže niečo stať? Že môžem prísť o prácu, byť dlhodobo na maródke, alebo čokoľvek iné. Čo by sme potom robili, hm?“

„Sníva sa mi? Alebo sa so mnou naozaj hádaš pre peniaze?!“ zaťala som ruky v päste. Toto som dnes ráno naozaj nečakala. „A vlastne, máš poistku, alebo sa mýlim?“

„Timea, pozri sa. Chcem ti len povedať, že v poslednej dobe rozhadzuješ viac, ako je vhodné. V biznise sa nám až tak nedarí a jednoducho, zvykla si si na určitý štandard, priam nadštandard, a ja ti neviem sľúbiť, že to budem môcť takto udržať dlhodobo.“

„Takže čo teraz? Teraz mám ísť hľadať prácu, v ktorej zarobím tritisíc eur v čistom? Vieš čo, môj drahý? Keby taká bola, už dávno ju mám. Ale na druhej strane, môj job ma baví. Každý deň ma prekvapí niečím novým a každý deň mi prináša úsmev na tvár. Čo sa tebe už, zdá sa, nedarí! Chodíš ako lev v klietke. Seriem ti na tvoje prachy! Tie ešte nikoho neurobili šťastným!“

Rozplakala som sa a treskla dverami. Nenávidím takéto odchody. Vždy ma pri tom prepadne pocit úzkosti, že ak sa niektorému z nás niečo stane, bude si ten druhý takéto rozlúčenie do smrti vyčítať. Ale Patrikom nepohli ani moje slzy. Nechala som ho tam sedieť s jeho papiermi a tajne som dúfala, že bude premýšľať. Ibaže som pozabudla, že je chlap. A tí všetko vnímajú inak...

II.

Dvere mojej kancelárie sa rozleteli. Šéf pobehoval po celej firme a všetkým rozdával ranný prídel práce. Nemusel. Každý z nás vie, odkiaľ má začať. Sedela som opretá vo svojej modernej a zároveň pre chrbát prospešnej stoličke a sledovala som jeho tvár poznačenú rozčúlením.

„Tibi, srdiečko, ako ti pomôžem?“ usmiala som sa doširoka a jedným klikom som vypla rozčítané Topky.

„Dobré ráno,“ vyčerpane klesol na stoličku oproti mne.

„Zlato, vyzeráš zle. Mal si rannú kávu?“ zabubnovala som svojimi novými gélovými pazúrikmi po pracovnom stole.

„Ale,“ hodil rukou, „nič nechcem. Taký som nasraný...“ vzdychol a vôbec nezveličoval. Sledovala som jeho mierne sa rysujúcu plešinku. Medzi ňou a obočím mu navierala obrovská zelená žila.

Tak si dáš tú kávu?“ zopakovala som, pre prípad, že by moja predošlá otázka bola prepočutá.

„Riadne silnú,“ kývol hlavou smerom ku kávovaru. Naoko ochotne som vstala zo stoličky a presunula som svoj pohodlný zadok ku kávovaru. Riadne silnú, vzdychla som si v duchu. Skrinka pod najobľúbenejšou časťou môjho druhého domova bola plná rôznych druhov káv, latté a čokolád. Vytiahla som najtmavší obal a pripravila som mu šálku a dva hygienicky balené cukry.

„Čo ťa tak rozčúlilo?“ jemne som sa dotkla jeho ramena, keď som pred neho kládla ranné povzbudenie.

„Budem musieť zrušiť dovolenku v Dominikánskej republike.“

„To nemyslíš vážne!“ spozornela som. Na tri týždne bez šéfa som sa tešila asi najviac, aj napriek tomu, že to pre mňa znamenalo kus roboty navyše.

„Ten somár Steve dohodol ďalší kšeft a ja mám kvôli tomu letieť do Londýna. Aby to čert vzal, je to presne ten istý termín, keď som mal byť na dovolenke. Nedá sa to nijako posunúť.“

„Ale zaplatil si už tú dovolenku, či nie?“

„Jasné, že áno. Cvakol som osemdesiat percent. Posledných dvadsať mám zaplatiť sedem dní pred odletom. A nechci vedieť, aký je storno poplatok!“

„Čo si to ty nemôžeš dovoliť?“ trhlo mi kútikom. Nenechala som si ujsť príležitosť rypnúť si.

„Prosím ťa. Žena šalie. Máme ťažké obdobie.“

„Priznaj farbu, predo mnou sa nemusíš na nič hrať. Čo si si tou dovolenkou chcel vyžehliť?“ za tie roky vo firme som ho poznala dokonale. Nikdy nič nerobil len tak. Preložila som si nohu cez nohu a minišaty sa mi premenili na ešte viac mini. Už nezakrývali takmer nič. Tibor nepohol ani brvou. Vlastne by ho nezaujímalo, ani keby som sa tu promenádovala úplne bez šiat. Keby nemal manželku a syna, myslela by som si, že je na mužov. Aj štýl jeho obliekania tomu nasvedčoval.

„Ale,“ zvraštil obočie, „to nestojí za reč.“

„Za reč nie, ale za dovolenku v Dominikánskej tuším áno.“

„Timea, aspoň ty ma netráp,“ povzdychol si a na jeden dúšok vypil všetku kávu. Pozoruhodné, keďže ju najprv odmietol. Rukou si prehrabol rednúce tmavé vlasy a urobil si ešte väčšie pohodlie v kresle. Nohu si preložil cez nohu. Toto absolútne „chlapské“ gesto som na ňom milovala. Hlavne, keď si palcom pravej ruky masíroval členok, v brutálne sexi pruhovanej ponožke. Také kedysi nosil aj môj starký. Aspoň sa mi marí.

„A? Nejaký nápad, ako vykľučkovať z tejto tvojej poľutovaniahodnej situácie?“

„Potrebujem, aby si ma zaskočila!“ vyhŕklo z neho.

„Mám ísť na dovolenku s tvojou ženou?“ rozosmiala som sa.

„Vtipné.“ Neviem, prečo sa paprčil. Ja som sa celkom bavila.

„Muco, vieš, že ťa mám rada,“ našpúlila som pery a nahla som sa nad stôl tak, aby mal dokonalý výhľad na môj výstrih. Ešte stále ma to bavilo, aj keď som vedela, že moja šanca na úspech je minimálna. Vlastne som ani nechcela uspieť. Úplne mi stačí Paťo. Laškovanie s Tiborom bola len kondičná rozcvička. Sem-tam si žena potrebuje dokázať, že ešte nepatrí do starého železa a ešte sa za jej sukňou niekto obzrie. Ale Tibor? Zlý objekt! Je to jediný chlap široko-ďaleko, u ktorého som si takmer istá, že svoju heterosexualitu len perfektne hrá.

„Ale ja nemôžem ísť do Londýna. Neblázni,“ začala som robiť drahoty. Od rána som chcela na neho vyjsť s požiadavkou na zvýšenie platu a osud mi prihral na smeč.

„Timi, prosím ťa. Ide o biznis. No tak, veď ide aj o tvoje prachy,“ prešiel si rukou po čele a pozeral mi do očí. Nie na prsia, ako som pri tomto elegantnom štýle sedenia bola u chlapov zvyknutá.

„A to je to, čo som ti chcela od rána povedať,“ vystrelila som zo stoličky a niekoľkými dlhými krokmi som prešla tesne za neho. Hrala som vabank. Obe ruky som mu položila na ramená a začala som mu masírovať stuhnutú šiju.

„Čo si chcela?“ nechápavo sa ku mne natočil.

„Zlato, potrebujem vyšší plat. Paťo mi už dlho píli uši, a teraz prišiel domov s tým, že mi našiel nejaký super job. Vraj to mám vziať. Loboval mi za dosť vysoké prachy a...“

„Neblázni!“ prerušil ma a ja som vedela, že naša komunikácia pôjde teraz tým správnym smerom. „Akože chceš odísť?“

„Nechcem,“ smutne som pokrútila hlavou. Naklonila som sa k nemu a s perami priamo pri jeho uchu som mu žalostne povedala: „Ale veď ty sám vieš, ako ma táto práca baví. Nechcem sa jej vzdať, ibaže...“ spustila som ruky vedľa tela. „Potrebujem prachy. Neustále sa kvôli nim doma hádame. Paťovi sa teraz veľmi nedarí a môj plat už nepokryje všetky naše náklady a...“ nadýchla som sa v snahe pokračovať, ale Tibor vystrelil zo stoličky a presunul sa k veľkému oknu, ktoré pôsobilo ako výklad v obchode.

„Vieš, že som ti za posledný rok zvýšil plat trikrát. Fakt viac nemôžem. Firma ťa potrebuje. Neblbni.“

„Neblbnem. Ver mi. Ide o to, že naozaj potrebujem vyšší príjem. Nechcem sedieť na dvoch stoličkách, zobrať ešte iný čiastočný úväzok. Dlho by som to nevydržala. Aj produktivita začne klesať, nemusím ti o tom hovoriť.“

„Timi, ale ja ti už naozaj nemôžem dať viac,“ nechcel upustiť od svojho tvrdenia. Teraz som čakala reči o inej ako finančnej motivácii, ale na moje počudovanie nerýpal. Vedel, ako by to celé dopadlo. Už to niekoľkokrát skúsil a výsledok bol vždy rovnaký. Hádka, oduté pery a na druhý deň ráno ma na stole čakala obrovská kytica kvetov na uzmierenie. Bol proste ukážkový šéf. Priam rozprávkový. Nikde by som podobného nenašla. Iba raz prestrelil, keď mi na narodeniny daroval knihu o vnútornej, nefinančnej motivácii. Prišlo to práve v najnevhodnejšom čase. Doma mi Paťo vyčítal malý plat, on mi ho odmietal zvýšiť a tento darček mi mal zalepiť ústa. Nepodarilo sa. Týždeň som neprišla do práce a prišiel ma odprosiť až ku mne domov. Chvíľu som ho dusila vo vlastnej šťave a mala som obrovské nutkanie oplieskať mu tú knihu o hlavu, ale ovládla som sa. Vďaka Bohu. Inak by som tu už isto nesedela.

„Tak potom si pomaly, ale iste, budeš musieť začať hľadať náhradu. Patrik bude trvať na svojom,“ použila som najjemnejší nátlak, aký som dokázala v danej situácii vyčarovať. Nemôžem sa nechať odbiť prvým zamietnutím. Doteraz som v živote nepočula „nie“ príliš často.

„Pozri, ak ma zastúpiš na najbližšom rokovaní v Londýne, môžeme sa o tom po mojom návrate z dovolenky porozprávať,“ rezignovane dodal.

„Zlato, fakt nie je vhodné obdobie zdvihnúť sa a zmiznúť. Na koľko? Na deň? Dva? Týždeň? To neprichádza do úvahy!“ pokrútila som nekompromisne hlavou. V duchu som si už predstavovala, ako sa prechádzam po Oxford street s plnými taškami tých najlepších značiek. Ale najprv musel povoliť.

„Vieš, keď tam už budeš, chcel by som, aby si vybavila ešte dve maličkosti. Jednou cestou. Počítam maximálne päť dní, ale keď si chceš mimo pracovných povinností užiť aj mesto, pokojne zostaň aj na víkend. S letenkou ti nebudem robiť problémy.“

Aké veľkorysé, prebleslo mi hlavou. To by som ti odporúčala, nemiešať sa do toho, na kedy si zabookujem letenky. A hlavne, určite si budem užívať mesto cez víkend a sama! To si píš! Rokovania predsa netrvajú dvadsaťštyri hodín! Mesto si užijem aj bez víkendu. Paťa tu samého nenechám. Obzvlášť teraz, keď zrazu trávi v práci príliš veľa času.

Koniec ukážky