Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Námorná zmluva a iné poviedky

Arthur Conan Doyle

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Bohumil Kosa, Igor Čonka

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0199-2

Pôvodná publikácia

Arthur Conan Doyle. Námorná smluva. Nákladom: Leopolda Gansela. Trenčín 1920. 32 s.

Bibliografické poznámky

Arthur Conan Doyle: Námorná smluva

Lacné sošity

Číslo: 2.

Nákladom: Leopolda Gansela v Trenčíne.

Napísal: A. Conan Doyle

„Lacné sošily“ vychodia mesačne dva razy.

Námorná zmluva

Červenec, ktorý nasledoval bezprostredne po mojej svatbe, stal sa pamätným pre mňa troma zaujimavýma prípadmi, pre ktoré dostalo sa mi výhody, že súčastnený som bol v nich so Sherlockom Holmesom, a že som mohol študovať tým lepšie jeho methody.

Prípady tie nachádzam opísané v zápisoch mojich pod nadpismi: „Príhoda druhého zneuctenia“, „Príhoda s námornou smluvou“ a „Príhoda unaveného kapitána“.

Prvá z príhod týchto je však sdružená so zaujmami tak dôležitými, že týka sa tak mnohých z prvých rodín kráľovstva, že po mnoho rokoch ešte nebude ju možno uverejniť. Ani najpodivnejší však prípad, v ktorom Holmes bol kedy súčastnený, neukázal cenu analitickej methody tak jasne a neučinil tak hlboký dojem na tých, ktori boli súčastneni v ňom, jako prípad tento.

Mám ešte doslovné zaznačenie rozhovoru, v ktorom on odhalil pravú povahu prípadu pána Dubusquova z parižskej policie a Fritzovi von Waldbaumovi, všeobecne známemu specialistovi gdánskemu, ktori obidvaja premrhali márne všetku jejich energiu na stopach, ktoré sa ukázaly vedľajšimi. Avšak táto historia sa bude môcť len v nasledujúcom stoleti opísať.

Predbežne prejdem teda k pripadu druhému v zaznačeniach mojich, ktorý sa zdal, že nadobudne dôležitosti štátnej a ktorý javi niekoľko stránok, ktorými stáva sa jediným svojho druhu.

Keď som chodil do školy, bol som spriatelený s chlapcom, ktorý sa menoval Percy Phelps a ktorý bol v tom istom veku ako ja, ačkoľvek bol o dve triedy predo mnou. Bol to chlapec skvelej schopnosti a ziskal všetky možné ceny, ktoré škola dať mohla, a pri odchodu zo školy dostal i štipendium, ktoré mu umožnilo, aby pokračoval vo svojich študiach na universite Cambridgeskej. Mal, jako sa pamätám, výtečné rodinné spojenie a ešte, keď sme boli malí chlapci, hovorievalo sa medzi nami, že brat matky jeho je lord Holdthurst, vynikajúci politik konservativnej strany.

Skvelé toto rodinné spojenie nebolo mu ku prospechu, naopak, bolo nám pohnutkou, aby sme ho tým hnevali.

Inačej bolo však, keď vstúpil do sveta.

Počul som volačo, ale len neurčite, že jeho schopnosti a vliv ziskaly mu dobré miesto u ministerstva zahraničných záležitostí. Od tej doby som o ňom nepočul nič, až jedon list pripomenul mi zase jeho existenciu.

List znel:

Z Briarbrae, u Wokingu.

„Milý môj Watson!

Myslím, že pamätáte sa ešte na Phelpsa, ktorého ste prezývali ,pulc‘-om a ktorý bol v piatej triede, keď vy ste boli v tretej?

Jest možné, že počuli ste o tom, že prostrednictvom môjho strýca dostal som veľmi dobré miesto u ministerstva zahraničných záležitostí, a že som mal teda postavenie čestné a dôveryplné, až zrazu isté nešťastie zničilo celú moju karriéru!

Neprospelo by nijako, keby som opísal vám obširne strašnú tu prihodu. Beztoho, pristanete-li na žiadosť moju, budem museť vam všetko povedať ústne.

Vyzdravel som práve teraz z tyfusu, ktory mňa prinutil ležať devať týždňov na posteli, i cítim sa ešte veľmi slabým. Myslite, že by sa Vám podarilo priviesť vášho priateľa pána Holmesa, aby sa so mňou poshováral?

„Rád by som znal jeho mienku o pripade tom, ačkoľvek úrady uisťuju mňa, že sa nedá nič už robiť.

Pokuste sa priviesť ho ku mne, a to čím skorej. Každá minutka zdá sa byť pre mň celou hodinou, kým žijem v strašnom tom napnutí.

„Uistite ho, že nežiadal-li som ho prv o radu, že nebolo to podceňovanim jeho talentu, ale že som bol jako bez smyslov od tej chvile, keď rana tá na mňa dopadla.

„Teraz mám hlavu zase jasnejšiu, ačkoľvek netrúfam si ešte veľmi na vec tú mysleť, zo strachu, aby som znovu do nemoci neupadol. Som ešte tak slabý, jako vidite, že miesto toho, aby som pisal sám, musim diktovať.

Oprobujte to, a priveďte ho ku mne.

Váš starý druh zo školy

Percy Phelps.“

Hlboko mňa to dojalo, keď som čital tento list; volačo dojimavého bolo v týchto opakovacích výzvach, aby som priviedol Holmesa so sebou. Bol som tak dojatý, že i keby to bola bývala vec nesnadná, bol by som sa o ňu pokúsil. Videl som však ovšem, že Holmes miloval povolanie svoje tak, že bol vždy hotový poskytnuť pomoc svoju tam, kde klient bol ochotným ju prijať.

Moja žena súhlasila so mnou, že nesmiem ztratiť ani okamihu, aby som vec tú jemu predložil, a tak o hodinu po raňajkách bol som zase v naších starých izbách v Bakerskej ulici.

Holmes sedel u vedľajšieho stolku, oblečený mal svoj župan a pracoval pilne na jakomsi chemickom pokuse.

Vo velikej, zahnutej retorte varila sa klokotom jakási tekutina nad modravým plamienkom Bunsenovej lampy a destillované kvapky kvapkaly zhustené zase do dvojlitrovej nádoby.

Priateľ môj sotva že pozrel na mňa, keď som vstúpil, a ja vidiac, že experiment je bezpochyby veľmi dôležitým, sadnul som si do kresla a čakal som.

Sherlock Holmes zamočil sklenený lopov do jednej a zase do druhej sklenice, vytiahnúc z každej niekoľko kvapok, a na konec postavil téglik, obsahujúci jakýsi roztok, na stôl.

V pravej ruke držal prúžok lakmusového papieru.

„Prichádzate práve v kritickom okamihu, Watson,“ riekol. „Zostane-li tento papier modrý, je všetko dobré. Zčerveňá-li, znamená to, že veta je snáď po živote ľudskom.“

Sherlock Holmes vložil papierovy prúžok do teglika, a tento zmenil barvu hneď v mdlý, špinavý purpur.

„Hm! Hneď som si to myslel!“ zvolal. Budem vám k službám v okamihu, Watson! „Jestli sa vám páči: tam v perskej črievici je tabák.“

Priateľ môj obrátil sa potom ku stolu a napisal rýchlo niekoľko telegramov, ktoré odovzdal sluhovi.

Potom sadol na stolicu proti mne, preložil dlhé chudé nohy svoje jednu cez druhú a objal kolená prstami.

„O celkom všednú drobnú vraždu mne tu šlo,“ riekol. „Vy, myslim, priniesl ste dačo dôležitejšieho, Watson. Teda, čo sa stalo?“

Doručil som mu list, ktorý on prečital veľmi pozorne.

„Tento list nehovorí mnoho,“ podotknul, vracajúc mi list.

„Ba skoro nič.“

„Písmo mňa však predsa zaujima.“

„Nie je to však jeho pismo.“

„Ovšem že nie. Je to piísmo ženské.“

„Ó naopak, je to iste ruka mužská!“ zvolal som ja.

„Na žiadon pád, je to pismo ženské, a to ženy nevšednej povahy. Hľaďte, hneď napočiatku akéhokoľvek vyšetrovania je dôležité vedeť, že klient má spojenie s volakym, ktorý, či v zlom lebo v dobrom smyslu, je povahy vynikajúcej. Môj zaujem pre ten pripad je vzbudený už teraz. Jestli ste hotovy, vyndeme radšej hneď do Wokingu a podivame sa na diplomata, ktorý je v takom trápeni, i na dámu, ktorej diktuje svoje dopisy.

Mali sme šťastie, že sme zastihli ranný vlak ešte na stanici Waterlvoskej a prv než minula hodina, boli sme medzi Wokingskými lesy.

Briarbrae bol, jako sme videli, odľahlý dom, ktorý stál na rozsiahlých pozemkoch niekoľko minut cesty od stanice. —

Keď sme poslali navštivenky naše do nútra, voviedli nás do elegantne zariadenej izby, kde prišiel za niekoľko okamihov trocha tučný muž, ktorý prijal nás veľmi srdečne.

Bol blíž štyridsiatky než tridsiatky, avšak ryšavou bokombradou, veselými očiami utvrdzoval dojem človeka dobre sa majúceho.

„Som rád, že ste prišli,“ riekol, potriasajúc mám s radosťou ruky. „Percy pýtal sa na vás celé ráno. Úbohy človek, on sa chytá i stebla slamy. Jeho rodičia žiadali mňa, aby som vás sám privítal, lebo najmenšia spomienka o záležitosti tej je mu veľmi trápnou.“

Holmes odvetil:

„Nemám o prípade ešte žiadnych podrobnosti. Vidim, že nieste členom rodiny.“

Náš nový známy zdal sa byť prekvapený, a potom sklopiac oči, zasmial sa.

„Videl ste ovšem monogramm ,J. H.‘ na mojej pečati, riekol. Hneď som si myslel, že ste bystro vec pochopil. Moje meno je Jozef Harrison, a poneváč Percy si má sestru moju Annušku vziať za ženu, budem s nim týmto sňatkom v rodine. Moja sestra je u Percyho v jeho izbe, lebo opatrovala ho celé dva mesiace. Choďte radšej hneď ku nemu, lebo viem, jako netrpelive vás čaká!“

Izba bola v tom samom poschodi jako sieň, v ktorej sme boli uvítani. Zariadená bola čiastočne jako spoločenská izba, a čiastočne jako spálňa; kvetiny so zjavným vkusom sriadené, postavené boly v každom kúte.

Mladý muž, veľmi bľadý a vpadlej tvári, ležal na pohovke, vedľa otvoreného obloka, ktorým vnikala do izby prijemná vôňa zahrady a svieži vzduch letného dňa.

Dáma sedela pri pohovke a vstala, keď sme vstúpili.

„Mám vás opustiť, Percy?“ pýtala sa.

On ju chytil za ruku, aby ju zadržal.

„Jako sa máte, Watson?“ riekol potom ku mne srdečne.

„Nebol by som vás nikdy poznal s týmito fúzmi, a súdím, že vy tiež neboli by ste si trúfali prisahať, že som to ja. Toto je, myslim, chyrečný priateľ váš, pán Sherlock Holmes?“

Predstavil som súdruha môjho niekoľko slovmi a potom sme si sadli.

Tučný muž opustil nás, avšak jeho sestra zostala s nami, ruku majúc ustavične v ruke chorého.

Bola to žena neobyčajného zjavu, malej a silnej postavy, avšak krásnej pleti olivového odtieňu, s veľkýma, tmavýma italskýma očiami a bohatými, jako uhol čiernými vlasmi. Jej zdravá tvár kontrastom svojim zvyšovala ešte viace bľadosť tvári jej priateľa.

Pozdvihnúc sa trocha na pohovke, mladý muž riekol:

„Nechcem márniť dlho vášho času, a preto prikročím hneď k jadru veci bez všetkého ďalšieho úvodu. Bol som šťastný človek, pane Holmes, sprevádzaný som bol samými úspechami, a chcel som sa práve oženiť, keď náhlé a strašné nešťastie zničilo všetky moje životné výhľady.

Bol som, jako vám snáď už Watson hovoril, pridelený k ministerstvu zahraničných záležitosti, a vlivom môjho strýca, lorda Holdhursta, postúpil som rýchlo k zodpovednému postaveniu.

Keď sa môj strýc stal ministrom zovňajších záležitosti, sveril mi niektoré veci dôverné, a keď som všetky vykonal s úplnym úspechom, nadobudnul strýc môj dôvery čo najväčšej v moju schopnosť a v môj takt.

Asi pred troma týždňami, — alebo, aby som hovoril presne, — dňa 23. kvetna — lord Holdhurst zavolal mňa do svojej súkromnej izby, a keď mňa pochválil za dobré výkony, ktoré som do teraz previedol, sdelil mi, že má pre mňa nový prísne dôverný úkol.“

Vyňal bálik šedivých papierov, zo svojho pisacieho stolu a riekol:

,Toto je pôvodina tej tajnej smluvy medzi Angliou a Italiou, o ktorých bohuziaľ niektoré povesti prenikly už do novin.

Je však nesmierne dôležite, aby nič ďalšieho už nevyšlo o nej na verejnosť. Francúzske a ruské vyslanectvo zaplatilo by vďačne obrovské summy, keby mohlo dozvedeť sa obsah tohoto dokumentu.

Preto listiny tie nesmú byť vyňaté z môjho pisacieho stolu, okrem toho času, ktorý je nevyhnutedeľne potrebný na to, aby boly odpisané. Máte vlastný svoj stôl vo vašej pracovni?‘

,Áno, sire.‘

,Vezmite teda smluvu so sebou a zavrite ju tam. Dám pokyny, aby ste mohli zostať v pracovni sám, až ostatní páni úrad opustia, tak aby ste mohli pokojne a pohodlne smluvu odpisať bez obavy, že vás niekto uvidi. Až odpis dokončite, zamknite original i odpis, a doručte mi zase obidva dokumenty osobne.‘

Vzal som listiny —“

Holmes pretrhol reč priateľa môjho:

„Dovoľte na okamih! Boli ste sami počas celého rozhovoru?“

„Úplne sami!“

„Vo veľkej izbe?“

„Mala asi tridsať stôp šírky a dlžky.“

„A stáli ste v prostriedku?“

„Áno, asi tak v prostriedku.“

„Hovorili ste potichu?“

„Môj strýc hovorieva vždy neobyčajne potichu. Ja som sotva slova prehovoril.“

„Ďakujem vám!“ — odpovedal Holmes a zažmuril oči. „Prosím, pokračujte!“

„Učinil som presne tak, jako strýc môj rozkázal a čakal som až ostatni úradnici odišli. Jedon z nich, ktorý pracoval v mojej izbe, Karol Gorot, sa trocha opozdil, i opustil som ho a vyšiel som sám von volačo zjesť, keď som sa vrátil, Gorot tiež už bol odišiel.

Záležalo mi na tom, aby som sa ponáhlal s mojou prácou, lebo dozvedel som sa, že Jozef, totiž pán Harrison, ktorého ste práve videli, je v meste a že chce odisť do Wokingu vlakom o jedonasti hodinách a ja chcel som ho ešte zastihnuť.

Keď som si sadnul ku stolu, aby som zkúmal smluvu, videl som hneď, že bolo takej dôležitosti, že veru nemohol som obviňovať strýca môjho, že by bol jej význam preceňoval.

Bez toho že by urobil zmienku a podrobnostiach, môžem povedať, že v nej bolo definované postavenie Veľkej Britanie vôči trojspolku, a že v nej bola vyznačená politika, ktorú štát tento by sledoval v tom prípade, keby francúzske loďstvo nadobudlo úplnej prevahy nad loďstvom itálskym v mori Stredozemnom.

Ostatné otázky, ktorých smluva sa týkala, boly rázu rýdzo námorného.

Na konci smluvy boly podpisy vysokých osobností, ktoré jú ratifikovaly.

Prebehol som len zrakom smluvu tú a potom som si sadnul, aby som ju odpisoval.

Dokument bol dĺhy a pisaný bol v jazyku francúzskom; obsahoval 26 samostatných článkov.