Ukážka z elektronickej knihy

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Rozprávočky zo života slávnych mužov

Ľudovít V. Rizner

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2015 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2015 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Nina Dvorská, Monika Kralovičová, Michal Garaj, Slavomír Danko

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0073-5

Pôvodná publikácia

Ľudovít V. Rizner. Poučné a žartovné rozprávočky zo života rozličných panovníkov a iných slávnych ľudí. Nákladom a tlačou „Amerikánsko-Slovenských Novín“. Pittsburg, PA 1901. 52 s.

Bibliografické poznámky

Poučné a žartovné rozprávočky zo života rozličných panovníkov a iných slávnych ľudí

Sobral a upravil Ľudovít V. Rizner.

Motto:

Čo dobré a pekné

hľadme nasledovať,

zlému, škaredému,

treba vyhybovať!

Sväzok I.

Nákladom a tlačou „Amerikánsko-Slovenských Novín“

1901

Pittsburg, PA

Rozprávočky zo života slávnych mužov

1

Keď cisár Jozef II. cestoval po svojich krajinách, prišiel i k jednomu gazdovi. Ten práve rozsieval hrach.

Cisár zastavil sa pred ním, a pýtal sa ho:

„Čo robíš?“

„Sejem hrach, vaša jasnosť,“ odpovedal gazda.

„A či očakávaš dobrú úrodu?“

„Ak neprídu, príde, ak prídu, nepríde,“ riekol na tú otázku gazda.

Cisár pokrútil hlavou, nerozumel tomu, preto pýtal sa gazdu, ako to myslí?

„Nuž, to je tak, vaša jasnosť,“ odpovie gazda, „tuhľa mlynár má tri sto holubov; ak tie na moju roľu prídu, úroda nepríde, keď neprídu, príde.“

Cisárovi sa toto vysvetlenie ľúbilo. Pomyslel si, že by mu mohlo niekdy vhodné byť. Naložil preto gazdovi, aby o tom nikomu nič nevravel, dokiaľkoľvek by sa mu neukázal.

Gazda sľúbil, že to nikomu nepovie, a cisár odišiel.

Po nejakom čase cisár Jozef navracal sa zase tade zo svojej cesty a zase sa u toho sedliaka zastavil. Ten práve na kraji role trnie do zeme zastrkoval.

„Čo robíš?“ pýtal sa ho zase panovník.

„Nuž, vaša jasnosť, robím z jednej škody dve.“

„Ako to?“ pýtal sa ho cisár ďalej, preto, že tej odpovedi nerozumel. „Povedz, ako to myslíš?“

„To je tak, vaša jasnosť,“ vykladal gazda. „Tuhľa mi chodili a šliapali po roli; dávam sem preto trnie, aby tadiaľ nechodili, ale už popredku viem, že mi budú chodiť vedľa ešte ďalej na roli.“

Cisárovi táto odpoveď sa ešte viacej ľúbila, než prvá; i umienil si, že vyprávať bude obe tieto hádanky svojim ministrom a vysokým úradníkom, keď zase príde do Viedne. Rozprávali potom spolu ďalej; nuž tu prišla potom reč i na gazdovu domácnosť.

„Čo robí doma gazdiná?“ pýtal sa zase cisár.

„Čo robí?“ opakoval si gazda pre seba. „Pečie doma dávno zjedený chlieb.“

Cisár usmial sa tomu a žiadal gazdu, aby mu to vysvetlil, že tomu zase nerozumie. Čakal, že gazda zase niečo vtipného prehodí; lebo vedel, že nemá — ako vravíme — sečku pod klobúkom.

Gazda s odpoveďou zase okúňal sa, preto panovník otázku opakoval a znovu gazdu k vysvetleniu ponúkal.

„Náš chlieb sa už dávno minul,“ riekol gazda, „preto vypožičiavali sme si od súsedov pecník po pecníku, až konečne gazdiná dala sa do pečenia. Keď chleba napečie, potom ho vrátime. Či to nie je teda už dávno zjedený chlieb?“

„Pravdu máš,“ prisvedčoval cisár, ktorému sa toto posledné rozlúštenie najlepšie ľúbilo. Keď potom zase chcel ďalej ísť, naložil gazdovi, aby nikomu žiadnu z týchto hádaniek, ani vysvetlenie nepovedal, dokiaľ by ho zase neuvidel.

„Áno, tak urobím,“ sľuboval gazda a dodával: „A keď vašu jasnosť uvidím, potom to môžem povedať?“

„Vtedy môžeš,“ riekol mu cisár a zase išiel ďalej.

O krátky čas prišiel cisár do svojho sídla, do Viedne. Tu povolal všetkých svojich ministrov, radcov a vysokých hodnostárov, a ustrojil im veľkú hostinu. Pri tej hostine dal im tie tri hádanky, ktoré bol od gazdu počul. Ale nikto ich nemohol uhádnuť, a preto dal im cisár istý čas na rozmýšľanie. Riekol im:

„Keď vás zase k hostine povolám, každý nech má odpoveď prichystanú. Kto hádanky uhádne, toho povýšim, ale kto nie, ten bude shodený. Z toho najlepšie poznám, kto má dobrý vtip a niečomu rozumie.“

Všetci teraz nepremýšľali o inom, než o tých hádankách, ale nikto ich rozlúštiť nemohol, lebo to bol veľmi tvrdý oriešok.

Konečne jednomu z ministrov napadlo, kadiaľ cisár v poslednom čase chodil, a hneď sa do tých krajov vystrojil. Myslel, že len tam ich cisár musel počuť, a že teda i on sa o nich dozvie.

Šiel, šiel, až konečne prišiel k milému gazdovi. Hneď sa teda spýtal, či nerozprával sa s cisárom. Keď mu gazda prisvedčil, vyzvedal sa, či o tom nebola reč.

Gazda netajil, ale hádanky rozlúštiť nechcel a nechcel.

„Prečo mi nechceš povedať, čo hádanky znamenajú?“ pýtal sa ho minister.

„Preto, že nesmiem, lebo mi to jeho jasnosť zakázala.“

„A nepovieš mi to, ani keď ti sto dukátov za to dám?“

„Nesmiem.“

„Ani keď ti dám dve sto dukátov?“

„Ani vtedy.“

„Ani keď ti ich dám päť sto?“ neprestával minister na gazdu dorážať.

„Počkajte,“ rozmýšľal gazda a o chvíľu váhal. Po chvíli, keď si to dobre premyslel, riekol:

„No, keď mi dáte päť sto dobrých dukátov, tak vám to poviem.“

Utrčil teda dlaň, a minister mu na ňu čítal dukát za dukátom, až ich bolo päť sto. Gazda každý dukát na dlani obrátil hlavou hore a orlom dolu. Minister myslel, že si ich prezerá, či nie sú falošné, ale on to robil z inej príčiny.

Keď si gazda peniaze schoval, riekol ministrovi všetko o tých hádankách, a ten s radosťou poďakujúc sa mu, zase ponáhľal do Viedne. A bol už svrchovaný čas; lebo sotva do Viedne dorazil, ministri a radcovia zase boli na hostinu povolaní. Sišli sa všetci, boli smutní, zarazení; len náš minister nebál sa, ten čakal, ako panovníka prekvapí, až príde reč na tie hádanky.

Keď už chvíľu hodovali, začal konečne cisár o tých hádankách. Všetci mlčali a smutne na seba pozerali, iba náš minister hlásil sa, že ich uhádol. Cisárovi to bolo veľmi divné, a hneď mal v podozrení gazdu, že zákaz prestúpil.

I dal si ho zaraz povolať.

Gazda prišiel a cisár hnevlive naňho uderil:

„Ty si prestúpil môj zákaz! Sľúbil si mi, že nikomu vysvetlenie nepovieš, dokiaľ mňa neuvidíš, ale tys’ to predsa povedal.“

„Vaša jasnosť, ráčte odpustiť, povedal som.“

„Budeš teda potrestaný.“

„To nie, veď som ja vašu jasnosť skôr videl, než som to povedal.“

„To nie je možno,“ bránil sa cisár, „veď som od toho času ani z palácu nevyšiel.“

„A predsa som vašu jasnosť päť sto ráz videl, prv, než som to povedal,“ stál na svojom smelý gazda.

„Ako? To je nemožnosť!“

„Nuž to je tak,“ vysvetľoval gazda, „dostal som päť sto dukátov, a na každom je obraz vašej jasnosti; tak som si každý obrátil, aby som vašu jasnosť na každom videl.“

Cisár podivil sa vtipu gazdovmu, a nielen že trest mu odpustil, ale ho ešte i on hojne obdaroval.

2

Keď Karol V. r. 1540 prišiel do Paríža, privítaný bol zvláštnym rečníkom, ktorý všetky jeho cisárske cnosti do neba vychvaľoval.

Cisár počúval rečníka s veľkou pozornosťou a potom odpovedal:

„Veľká chvála, ktorú mi tu vyslovujete, teší ma veľmi; vidím zo slov vašich, akým byť mám, teda dobre si ich zapamätám.“

3

Bývalý president Spojených Štátov amerických, Cleveland, prezradzoval už čo chlapec bystrý, zároveň ale i šelmovský um.

Raz ho chcel učiteľ pre študentský kúsok potrestať, a síce mal dostať linonárom na ruku.

Pred školou hral sa malý Cleveland, pri čom si ruky veľmi černidlom zašpinil.

Učiteľ vyvolal ho z lavice a držiac linonár v ruke, napomínal ho, aby sa pekne držal.

A teraz mala nasledovať pokuta.

Chlapec však prv, než by bol podal pravicu k zaslúženému trestu, bojac sa, že za špinavú ruku dostane dvakráť toľko, napľuval si chytro na dlaň, a žeby bola koľko-toľko čistejšia, utrel si ju o kabát, ľavú ale schoval za chrbát.

Učiteľ, vidiac špinavú ruku, riekol:

„Keď v celej triede najdeš i len jednu ruku, ktorá by bola špinavšia, než tvoja, nuž ti tento raz odpustím trest.“

Bez toho, aby bol slovo preriekol, ukázal Cleveland svoju ľavú ruku, ktorá, poneváč ju o kabát utrel, bola ešte špinavšia.

Učiteľ sa ledva vedel smiechu zdržať, chlapcovi spolužiaci ale vypukli v hlasitý smiech.

„Dobre,“ hovorí učiteľ, „tento raz ti je odpustené, môžeš ísť na miesto.“

A malý šelma hrdo kráčal do lavice.

4

Pruský kráľ Fridrich II. mával často za hosťa chýrečného, ale nevereckého, bezbožného učenca Voltairea, ktorý pri tabuli (stole) jeho častejšie plané vtipy a posmechy si strojil z viery a náboženstva.

Raz tiež tak, keď práve hosťom do reči prišiel život posmrtný v nebesiach a blaženosť nebeská, hovoril, že on by svoje miesto v nebi daktorému z tu prítomných milerád odpredal.

Na to ozve sa jeden bohatý a nábožný muž:

„Milý pane! My sme tu pod pruským kráľom. U nás je ten zvyk a právo, že najprv ten, ktorý chce niečo predať, musí sa preukázať, či skutočne je majiteľom toho, čo na predaj vystavuje. Ak sa teda preukážete, že miesto v nebi po smrti máte uchystané, ja milerád ho odkúpim bárs hneď za celý svoj majetok.“

Bezbožný ruhač na to umlknul, poneváč mu ten nábožný muž naozaj do živého zaťal.

5

Kráľa francúzskeho, Ludvika XII., predstavovali raz v jednom deji divadelnom ako smiešneho lakomca.

Kráľ sa o tom dozvedel, ale nenahneval sa na to, lež povedal:

„Je mi milšie, keď smejú sa ľudia mojej lakomosti, než aby som ich videl plakať nad mojou márnotratnosťou.“

6

Demosthenes, mudrc grécky, mal tú vadu, že brbtal. Chcejúc rečnením vlasti svojej a spoluobčanom svojim pomôcť, umienil si cvičiť sa tak dlho, až by správne hovoriť sa naučil. I vložil si do úst kamienky a silným hlasom vraviac, na brehu morskom sa prechádzal a do vrchu vystupoval, aby si hlas sosilnil. V malej svojej izbičke na mnoho mesiacov sa zavrel a v prednášaní sa cvičil, a žeby vychádzať nemohol medzi ľud, na hlave polovicu vlasov do kože si ostrihal. Spozorujúc, že pri rečnení jedným plecom pomykuje, zavesil nad ním končitý meč, tak, aby každým pohybom pleca pichnul sa. Konečne docielil toho pilnosťou a vytrvalosťou svojou tak ďaleko, že medzi Grékmi stal sa prvým rečníkom.

7

Chudobný dôstojník predstavil sa raz cisárovi Jozefovi II. a prosil ho o podporu pre svoju nemocnú manželku a dcéru.

„Mám len osemdesiat dukátov,“ riekol cisár. „Ak sa vám nimi pomôže, toť sú.“

„To je veľmi mnoho, veličenstvo,“ skočil cisárovi do reči lakomý dvoranín vedľa stojaci, „osemdesiat zlatých by mu tiež dosť bolo.“

„Máte ich?“ pýtal sa cisár.

„Tu sú,“ odpovedal dvoranín, a siahnuc do tobolky, podal cisárovi osemdesiat zlatých.

Cisár vzal peniaze, a podávajúc ich zároveň s dukátmi dôstojníkovi, riekol:

„Poďakujte sa tomuto pánovi, lebo ho veľmi teší, že môže k čiastke mojej svojimi osemdesiat zlatými prispeť, aby pomohol vašim nemocným.“

8

Ktoréhosi júlového dňa r. 1853 šiel cár Mikuláš I. sídelným mestom Petrohradom a stretol pohrabný voz, za ktorým okrem špitálneho sluhu nikto nekráčal. Cár kázal svoj povoz zastaviť a otázal sa sluhu, koho to pochovávajú. Sluha odvetil:

„Je to chudobný úradník, ktorý umrel v nemocnici.“

Keď to cár počul, sosadol so svojho kočiaru, pokrižoval sa, sňal čiapku s hlavy a kráčal vážne za rakvou. Netrvalo dlho a so všetkých strán hrnulo sa obecenstvo podívať sa na ten pohrabný sprievod. Všetko pripojovalo sa a sprevádzalo rakev.

Vidiac za sebou veľké množstvo ľudu, cár pokrižoval sa, opäť dal si čiapku na hlavu a preriekol ku zástupu:

„Prosím vás, páni a dámy, vykonajte kresťanský skutok a doprevaďte zomrelého ku hrobu.“

Potom sadol do kočiaru a šiel svojou cestou.

9

Alexander Veľký, vidiac raz v Efeze svoj obraz chýrečným Apellesom maľovaný, nechválil ho dľa zásluhy.

Keď však priviedli Alexandrovho koňa, zarehotal tento na koňa na obraze namaľovaného, ako keby bol videl opravdového koňa.

„Jasnosť,“ hovoril na to umelec, „mne sa vidí, že tvoj kôň lepšie rozumie sa obrazom, než ty!“

10

Ruský cár Pavel I., ktorý, ako známo, mával často veľmi podivné nápady, stretnul jednoho dňa obecného vojaka, ktorý sa mu bol už na prvý pohľad veľmi zapáčil, a umienil si, že ho preto povýši.

„Poručík (lajdinant), vstúpte ku mne do koča!“ zavolal na neho cár.

„Veličensto, som len obecným vojakom!“ odvetil povolaný vojak.

„Kapitán cár sa nemýli!“

„Prosím, veličenstvo, poslúcham!“

„Veľmi dobre, major, posaďte sa vedľa mňa. Dnes máme pekné počasie.“

„Veličenstvo netrúfam si…“

„Čo to znamená?“

Vtedy bol už povoz dorazil do palácu. Keby bola vozba dlhšie trvala, kto vie, s akou hodnosťou by bol prepustený býval šťastný vojak.

11

Dr. Hyrtl, professor na lekárskej universite, zkúšal Žida menom Jerusalem. V predsieni čakalo množstvo Židov. Dvere otvoria sa, ale v nich na miesto kandidáta zjavil sa Hyrtl. Rozprestrúc ramená, riekol:

„Plač, Israel, — Jerusalem padol!“

12

O Milošovi Obrenovičovi, bývalom kniežati srbskom, kolujú rozličné zajímavé historky. Neznal síce ani čítať, ani písať, a štátne listiny podpisoval zaňho mladší jeho syn, potomný knieža srbský, Michal Obrenovič, ale predsa bol ducha veľmi bystrého, znamenitým vojvodcom a znalcom štátnych vecí. Povahy bol takej, že nikdy netrpel odporu.

Raz, keď bol vo Viedni, vyšiel si ráno na prechádzku v sprievode svojho pobočníka. Vedľa cesty, vedúcej k Prateru (tak zove sa tam veľký park či krásoháj), zazrel chudobnú flárku, predávajúcu pecníky chleba. Chcejúc jej dať niečo utržiť, riekol pobočníkovi, aby vzal od nej pecník chleba, že jej zaplatí.

Pobočník hľadel odvrátiť knieža od toho úmyslu.

„Vaša jasnosť,“ vravel, „ľudia by sa smiali, že si srbský knieža musí kupovať chlieb v Práteri.“

Ale knieža nedal nič na pobočníkove slová a pokročil s koňom až ku predavačke, a hodiac jej dukát, vzal si najväčší peceň a vstrčil ho pod pazuchu. Nevšímajúc si toho, či si kabát zamúčil, jazdil ďalej. Keď prišli na vršek, spustil chlieb, ktorý sa ďaleko skotúľal, a rozkázal pobočníkovi, aby mu ho priniesol. Pobočník voľky-nevoľky musel poslúchnuť. Soskočil s koňa a priniesol peceň.

„Teraz ho ty ponesieš!“ riekol Miloš, a pobočník musel klusať s pecňom chleba najhlučnejšími ulicami Viedne až k domu, v ktorom boli ubytovaní.

13

Kráľ Henrich VI. zablúdil v hore, v ktorej so svojimi ľuďmi poľoval, a darmo hľadal cestu, po ktorej by sa zase na známe miesto dostal. Tu videl stáť sedliaka vedľa malého chodníčka, ktorý neprestajne na jednu stranu sa díval. Nuž pýtal sa ho kráľ, koho vyzerá a očakáva, na čo tento odpovedal, že tadiaľ má vraj ísť sám kráľ, ktorého by rád videl.

Henrich sľúbil sedliakovi, že mu kráľa ukáže, keď dovedie ho na miesto, kde sú jágri kráľovskí zhromaždení. Sedliak sľúbil tak urobiť, a hneď kráčali spolu z hory.

Na ceste pýtal sa kráľ sedliaka, po akom znaku by poznal kráľa?

„Neviem,“ odpovedal tento, „ale ako očúvam, že kráľ nedáva klobúk s hlavy, kdežto ostatní všetci klobúky alebo čiapky pred ním strhajú, a dľa tohoto som ho teda chcel poznať.“

O chvíľu prišli k ostatným poľovníkom, ktorí úctive strhli klobúky, vidiac blížiť sa kráľa. Kráľ a sedliak nestrhli; sedliak z podivenia a kráľ z obyčaju.

„Nuž, teda, kto je ten kráľ?“ pýtal sa Henrich.

„Ach,“ divil sa sedliak, „ako vidím, je to jeden z nás.“

Kráľ usmial sa, dal sedliakovi za odprevadenie nový-novučičký dukát, a kráčal ku koču, ktorý naňho niže na ceste čakal.

Sedliak dlho—dlho díval sa ešte na kráľa a jeho sprievod; konečne, keď mu všetci s očí zmizli, ťahal i on spokojne domov.

14

Fridrich Veľký, kráľ pruský, bol náruživým milovníkom poľovačky. Aby zvedel, aký bude čas v dobe poľovačky, vydržiaval viacej hvezdárov.

Raz tiež, chcejúc usporiadať veľký pohon, pýtal sa hvezdárov, bude-li pekné počasie, a oni istili, že veru bude stále pekný čas.

Kráľ teda nemeškal, dal svolať svoju družinu a pozval i svojich hvezdárov.

Keď prišli k hore, oral na pokraji lesa sedliak, majúc do pluhu somárov zapriahnutých, ktorí neprestajne iákali.

Kráľ, ktorému sa toto revanie neobyčajným zdalo, pristúpil k oráčovi a pýtal sa ho:

„Prečo iákajú toľko tí tvoji somári?“

„Vaša jasnosť, bezpochyby bude pršať!“ znela odpoveď, a skutočne asi za hodinu spustil sa silný lejak, ktorý i jeho jasnosť kráľovskú náležite vyčesal.

Kráľ obrátil sa na to ku svojim hvezdárom, a ukazujúc na somárov, riekol:

„Toto sú hvezdári, ale nie vy!“

Koniec ukážky