Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Povídky o ženách

Guy de Maupassant

Copyright © 2023 Petit Press

Copyright ePub version © 2025 iAdverti

Copyright © 2023 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Tibor Várnagy, Eva Lužáková, Dušan Kroliak, Bohumil Kosa, Martin Droppa, Henrieta Lorincová, Eva Studeničová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1132-8

￼

Pôvodná publikácia

Guy de Maupassant. Povídky o ženách. Nakladatelství Jos. R. Vilímek. Praha 1934. 197 s.

Bibliografické poznámky

Guy de Maupassant: Povídky o ženách

S ilustracemi Grandjouana a R. Lelonga

1934

Nakladatelství Jos. R. Vilímek v Praze

Přeložili J. Hart a Jaroslav Vrchlický

Třetí vydání

Tiskem Jos. R. Vilímka v Praze

Malá Roquová

I

Posel Médéric Rompel, jemuž venkované důvěrně říkali Médéri, vykročil v obvyklou hodinu z poštovní budovy v Roüy-le-Tors. Prošel městečkem dlouhými kroky bývalého vojáka, přerazil nejprve luka u Villaumes, aby se dostal k břehu Brindilly, a pak její tok vede jej ke vsi Carvelinu, kde počínával roznášeti.

Šel rychle podél úzké říčky, která pěnila se, hrčela, kypěla a pádila v travnatém korytu pod klenbou vrbin. Objemné balvany zadržovaly proud a měly kolem sebe vydutý prstenec vody, jakýsi nákrčník zakončený uzlem pěny. Místy peřeje stopu vysoké, často neviditelné, silně hučely, hněvivě i mírně, pod listím, pod úponky, pod krytem zeleni; pak dále příkré svahy se šířily a přišlo se k pokojnému jezírku, kde pluli pstruzi ve všelikých zelených vlasinách, jaké se vlnívají na dně klidných potoků.

Médéric šel a šel, ničeho z toho nevida a uvažuje pouze: „První psaní jest pro Poivronovy, pak mám psaní pro pana Renardeta; musím tedy vysokým.“

Jeho modrá bluza, v bocích stažená černým koženým opaskem, kvapnou a pravidelnou chůzí míjela zelenou hradbu vrbin; a jeho hůl, silný cesminový obušek, kráčela mu po boku týmž tempem co nohy.

Překročil tedy Brindillu po můstku, jímž byl jediný strom hozený z břehu na břeh a kde zábradlím byl jedině provaz mezi dvěma kolíky zatlučenými do svahů. Vysoký les náležející panu Renardetovi, carvelinskému starostovi a největšímu místnímu statkáři, byl zvláštní hvozd starobylých, ohromných stromů, rovných jako sloupy, a prostíral se na půl míle zdéli po levém břehu potoka, jenž ohraničoval tuto nesmírnou listnatou klenbu. U vody vyrazily veliké kře, neboť zahřívány byly sluncem; ale pod vysokým nebylo ničeho než hustý, příjemný a měkký mech, šířící v stojatém vzduchu lehký pach plísně a odumřelých větví.

Médéric zvolnil krok, sňal černou čapku ozdobenou červeným prýmkem a otřel si čelo, neboť bylo již teplo na lukách, ač nebylo ještě ani osm hodin z rána.

Právě pokryl zase hlavu a bystřeji dal se do kroku, když tu zpozoroval nůž pod stromem, dětský nožík. Když jej sbíral, objevil ještě náprstek, potom o dva kroky dále jehelníček.

Vzal tyto předměty a pomyslil si: „Svěřím je panu starostovi;“ a vydal se na další cestu; nyní však napínal zrak, stále očekávaje, že ještě cosi nalezne.

Náhle stanul rázem, jako by byl narazil na trám; neboť deset kroků před ním leželo na mechu dětské tělo, rozprostřeno na znaku, úplně nahé. Bylo to dvanáctileté děvčátko. Paže byly rozpiaty, nohy roztaženy, obličej pokryt šátkem. Něco krve třísnilo stehna.

Médéric přiblížil se po špičkách, jako by se obával nějakého nebezpečí, a boulil oči.

Co to! Nejspíše spí? Pak uvážil, že nikdo nespí takto úplně nah v půl osmé ráno v chladu pod stromy. Tedy jest mrtva; a ocitl se před zločinem. Při tomto pomyšlení studený mráz přeběhl mu po zádech, ač byl starým vojákem. A mimo to vražda přiházela se tak zřídka v kraji, a docela vražda dítěte, že nevěřil zraku. Ale neměla rány, pouze ssedlou krev na noze. Jak tedy byla zabita?

Stanul těsně u ní; pozoroval ji opřen o hůl. Jistě ji zná, protože znal všechny obyvatele v okolí; avšak neviděl jejího obličeje a nemohl uhodnouti jméno. Sklonil se, aby sňal šátek kryjící její tvář; ale když vztáhl ruku, zarazil se, zadržen úvahou.

Měl právo hnouti čím ve stavu mrtvoly před soudním zjištěním? Představoval si spravedlnost co jakéhosi generála, jemuž nic neunikne a jenž ztrátě hole přisuzuje stejnou důležitost jako ráně nožem do břicha. Snad pod tímto šátkem by se nalezl hlavní důkaz; ostatně byl to průvodní předmět, jenž třeba by ztratil svou moc, kdyby dotkla se ho neohrabaná ruka.

Tudíž zvedl se, aby běžel k panu starostovi; ale opět jiná myšlenka jej zadržela. Je-li děvčátko náhodou dosud živo, nesmí je takto opustiti. Poklekl úplně potichu, z opatrnosti hodně daleko od ní, a vztáhl ruku k její noze. Byla ledová, studila oním strašlivým chladem, jímž mrtvé tělo nás tak vyděsí a jenž nepřipouští již pochyb. Jak listonoš později vyprávěl, cítil, že žaludek se mu převrací a sliny schnou v ústech. Prudce se zdvihl a rozběhl se pod vysokým k domu pana Renardeta.

Běžel poklusem, hůl měl pod paží, pěsti zaťaty, hlavu do předu; a kožený vak plný listů a novin bil mu stejnoměrně do beder.

Obydlí starostovo stálo na konci lesa, který byl mu parkem, a smáčelo celé jedno nároží svých zdí v rybníčku, jejž Brindilla tvořila na tomto místě.

Veliký dům do čtverce, z šedých kamenů, velmi starobylý, odolával kdysi obležením a vybíhal v ohromnou věž dvacet metrů vysokou, zbudovanou ve vodě.

S výše této tvrze byl dříve střežen celý kraj. Říkalo se jí věž Liščí, du Renard, aniž se dobře vědělo, proč; z tohoto názvu nejspíše vzniklo jméno Renardet a tak zvali se majitelé tohoto manství, které setrvávalo v téže rodině prý již přes dvě stě let. Neboť Renardetové náleželi k měšťanstvu téměř šlechtickému, jaké se hojně vyskytalo po venkově před revolucí.

Listonoš vrazil skokem do kuchyně, kde snídala čeleď, a vzkřikl: „Je vzhůru pan starosta? Hned s ním musím mluvit.“ Věděli, že Médéric je vážný, úřední muž, a ihned pochopili, že se přihodilo cosi vážného.

Pan Renardet byl zpraven a nařídil, aby jej uvedli. Bledý, udýchaný posílák, drže čapku v ruce, zastal starostu za dlouhým stolem pokrytým rozházenými papíry.

Muž ten byl tlustý a velký, těžkopádný a červený, silný jako býk, a byl v kraji velmi oblíben, ač byl prudký až výstředně. Jsa stár bez mála čtyřicet let a vdovcem již půl roku, žil na svých statcích jako venkovský šlechtic. Svou prchlou povahou zapletl se často do trapných případů, z nichž ho vždy vyprostily úřady v Roüy-le-Tors co shovívaví a mlčenliví přátelé.

Což neshodil kdysi s kozlíku průvodčího dostavníku, protože by mu byl málem přejel stavěcího psa Micmaca? Nezpřerážel žebra hajnému, který proti němu zakročil, protože s puškou na rameni šel přes pozemek patřící sousedovi? Nechopil za límec dokonce podprefekta zastavivšího se ve vsi na úřední objíždce, kterou pan Renardet prohlásil za objíždku volební? Neboť dle rodinné tradice byl odpůrcem vlády.

Starosta se otázal:

„Tak co je, Médéricu?“

„Našel jsem malé mrtvé děvče ve vašem vysokém.“

Renardet se vztyčil, v tváři byl rudý jako cihla:

„Jak pravíte… malé děvče?“

„Ano, pane, malé děvče docela nahé, na znaku, s krví a mrtvé, dočista mrtvé.“

Starosta zaklel:

„U všech čertů; sázím se, že jest to malá Roquová. Právě mi bylo oznámeno, že se včera večer nevrátila k matce. Na kterém místě jste ji nalezl?“

Listonoš popsal místo, sdělil podrobnosti, nabíd se, že starostu tam dovede.

Avšak Renardet vyjel:

„Ne. Nepotřebuji vás. Pošlete mi okamžitě polního hlídače, obecního tajemníka a lékaře a pokračujte ve své obchůzce. Rychle, rychle, jděte a řekněte jim, aby mne dohonili pod vysokým.“

Posel byl sám rozkaz, poslechl a vzdálil se, zuřiv a zkormoucen, že nebude při zjištění.

I starosta vyšel, uchopil klobouk, velký měkký klobouk z šedé plsti s okrajem velice širokým, a zastavil se na několik vteřin na prahu svého obydlí. Před ním prostíral se širý trávník, kde stkvěly se tři velké skvrny, červená, modrá a bílá, tři široké záhony rozvitých květin, jeden proti domu a ostatní po stranách. Opodál čněly až k nebi první stromy vysokého, kdežto na levo za Brindillou v rybník rozšířenou bylo viděti dlouhé lučiny, celý zelený a plochý kraj, protínaný strouhami a řadami vrb, jež podobaly se nestvůrám, zavalitým trpaslíkům, a stále byly okleštěny, nesouce na krátkém, náramném pni chvost z chvějivého pápěří tenounkých větviček.

Na pravo za stájemi, kolnami, za všemi budovami příslušejícími k statku počínala bohatá ves, obývaná pěstiteli dobytka.

Renardet pomalu sestoupil po stupních vnějšího schodiště, obrátiv se v levo dorazil k břehu vody a šel podle ní, složiv ruce za zády. Kráčel s čelem skloněným; a chvílemi rozhlížel se kolem, zda nezpororuje osob, pro které byl poslal.

Když došel pod stromy, stanul, smekl a osušil si čelo jako dříve Médéric; neboť žhavé červencové slunce dopadalo na zemi jako ohnivý dešť. Pak starosta vydal se dále, zase stanul, vrátil se touž cestou. Náhle sehnuv se smočil kapesník v potoce, který plížil se u jeho nohou, a rozprostřel si šátek na hlavě pod kloboukem. Vodní krůpěje stékaly mu po skráních, po uších stále fialových, po mohutném, rudém krku a kapka po kapce vnikaly pod bílý límec košile.

Ježto nikdo dosud se neobjevoval, zadupal, pak zavolal: „Hej! hej!“

Z prava odpovídal hlas: „Hej! Hej!“

A lékař objevil se pod stromy. Byl to hubený mužík, bývalý vojenský ranhojič a v okolí byl považován za velmi schopného. Byl zraněn ve službě a kulhal, při chůzi pomáhal si holí.

Pak bylo viděti polního hlídače a tajemníka obecního úřadu, kteří zpraveni byli současně a tudíž přicházeli pospolu. Tváře jich byly vyjeveny, supěli v běhu, chvíli kráčeli a chvíli klusali, aby si přispíšili, a mávali rukama tak silně, jako by konali jimi větší práci než nohama.

Renardet řekl lékaři: „Víte, oč jde?“ — „Ano, mrtvé dítě v lese nalezeno Médéricem.“ — „Dobrá. Pojďme!“

Vykročili vedle sebe a oba muži šli za nimi. Kroky na mechu nečinily hluku; oči jejich pátraly v před do dálky.

Doktor Labarbe pojednou vztáhl rámě:

„Hleďte, tamhle!“

Velmi daleko pod stromy bylo zříti cosi světlého. Kdyby nebyli věděli, co to jest, nebyli by uhodli. Zdálo se, že to svítí a jest tak bílé, že dalo by se považovati za spadlé prádlo; neboť sluneční paprsek proklouzl větvemi a ozařoval bledou pleť velkým kosým pruhem přes břicho. Blížíce se rozeznávali znenáhla tvar, zahalenou hlavu k vodě obrácenou a obě paže roztažené jako na kříži.

„Je mi ukrutně horko,“ řekl starosta. A skloniv se k Brindille, opět smočil kapesník a přiložil jej poznovu nad čelo.

Lékař, zaujat objevem, zrychlil krok. Jakmile se ocitl u mrtvoly, sklonil se, aby ji vyšetřil, ale nedotkl se jí. Nasadil si skřipec, jako když se díváme na zajímavý předmět, a úplně tiše otáčel se kolem.

Ani se nevzpřímiv pravil: „Zjišťujeme právě násilí a vraždu. Ostatně tato dívenka jest skoro ženou, pohleďte na její šíji.“

Dva prsy již dosti silné ssedaly se na hrudi, neboť změkly smrtí.

Lékař lehce sňal šátek kryjící obličej. Objevila se černá, hrůzná tvář, vystouplý jazyk, vytřeštěné oči. Děl: „Probůh, byla zardousena po hotovém činu.“

Ohmatal krk: „Zardousena rukama, aniž zbylo ostatně zvláštních stop, ani známky nehtu, ani otisku prstu. Velmi dobře. Opravdu jest to Roquovic děvče.“

Jemně přiložil jí opět šátek: „Nemám tu co činit; jest mrtva již aspoň dvanáct hodin. Nutno zpraviti soud.“

Renardet stál, ruce za zády, a upřeně zíral na tělo zrakům vystavené na trávě. Zahučel: „Co to za bídáka! Měli bychom shledat šaty.“

Lékař sahal na ruce, paže, nohy. Pravil: „Bez pochyby byla právě po koupeli. Budou jistě na břehu vody.“

Starosta poručil: „Ty, Principe (to byl jeho tajemník), budeš mi hned hledat šatstvo podle potoka. Ty, Maxime (to byl polní hlídač), poběžíš do Roüy-le-Tors a přivedeš mi vyšetřujícího soudce a četnictvo. Ať jsou zde v hodině. Rozumíš.“

Oba muži čile se vzdálili a Renardet řekl doktorovi: „Který asi otrapa v našem kraji byl by provedl takový kousek?“

Lékař zahučel: „Kdož ví? Každý jest tohoto schopen. Každý o sobě a nikdo povšechně. Co na tom, byl to asi nějaký tulák, nějaký dělník bez práce. Od té doby, co máme republiku, potkáváme plno takových na všech cestách.“

Oba byli bonapartisty.

Starosta odvětil: „Ano, byl to jistě jen cizinec, pocestný, vagabund bez přístřeší, bez krbu…“

Lékař dodal se zákmitem úsměvu: „A bez ženy. Neměl ani dobrého lůžka, ani dobré večeře, opatřil si tedy ostatek. Nevíme ani, jak mnoho jest lidí, kteří v daném okamžiku jsou schopni zločinu. Věděl jste, že toto děvčátko zmizelo?“

A koncem hůlky na mrtvole dotýkal se tuhého prstu po prstu, tlače na ně jako na klávesy piana.

„Ano. Matka přišla ke mně včera večer k deváté hodině, že dítě se nevrátilo v sedm hodin k večeři. Volali jsme po všech cestách až do půlnoci; ale nepomyslili jsme na vysoký. Ostatně bylo potřebí denního světla, abychom provedli pátrání opravdu s úspěchem.“

„Chcete doutník?“ děl lékař.

„Díky, nemám chuti kouřit. Taková podívaná mi dodá.“

Oba stáli tak před křehkým tělem dospívající dívky, tak bledým na tmavém mechu. Zavalitá moucha s modrým bříškem procházela se po stehně, zastavila se u krvavých skvrn, vydala se dále, stoupala výš a výše, přeběhla bok čilou a přetrhávanou chůzí, vylezla na prs, pak sestoupila a prozkoumala druhý prs, hledajíc, čeho by se napila na mrtvé. Oba muži pozorovali tento černý bloudící bod.

Lékař pravil: „Jak hezká jest moucha na kůži. Dámy minulého století měly věru pravdu, že lepily si mušky na tvář. Proč zanechaly toho zvyku?“

Jak se zdálo, starosta ho neposlouchal, pohřížen v úvahu.

Avšak náhle se ohlédl, neboť byl překvapen ruchem; žena v čepici a modré zástěře běžela pod stromy. Byla to matka, Roquová. Jakmile uzřela Renardeta, zaječela: „Má ceruška, depak je má ceruška?“ a byla tak omámena, že ani nepohlédla na zemi. Pojednou ji uviděla, rázem stanula, sepiala ruce a zalomila jimi vzhůru, vyrážejíc ostrý a srdcervoucí jek, jek mrzačeného zvířete.

Pak vrhla se k tělu, padla na kolena a pozdvihla šátek kryjící tvář, jako by jej byla odněkud vyškubla. Když spatřila tvář hrůznou, černou, křečovitě staženou, vztyčila se na ráz, pak skácela se obličejem k zemi a ječela do houště mechu hrozným, nepřetržitým křikem.

Velké hubené tělo, na kterém oděv lpěl, trhalo sebou, otřásáno křečovitými záchvaty. Bylo zříti, jak kostnaté kotníky a suchá lýtka v tlustých modrých punčochách strašlivě se chvějí; a hloubila zemi prsty hákovitě zakřivenými, jako by chtěla vyhrabati díru a skrýti se v ní.

Lékař zahučel dojat: „Ubohá stařena!“ V útrobách Renardetových ozval se podivný zvuk; pak vydal jakési hrmotné kýchnutí, jež vyrazilo mu nosem i ústy zároveň; vyňal šátek z kapsy a jal se plakati do něho, při čemž kašlal, vzlykal a hlučně smrkal. Bleptal: „U… U… u všech… u všech čertů, tisíc hromů na prase, které tohle udělalo… Já… já… bych ho rád viděl pod guillotinou…“

Avšak tu objevil se Princip s tváří strápenou a prázdnýma rukama. Hučel: „Nenašel jsem nic, pane starosto, nic a nic nikde.“

Starosta vyjeveně odpověděl blekotavým hlasem utopeným v slzách: „Co jsi nenalezl?“

„Šatstvo děvčete.“

„Nuže, … nu… ještě hledej… a… a… najdi je… nebo… budeš mít se mnou co jednat…“

Muž věděl, že starostovi nesmí se odporovati, a odešel malomyslně, mrštiv po mrtvole kosým, bázlivým pohledem.

Vzdálené hlasy zvedaly se pod stromy, zmatený hukot, hluk blížícího se davu; neboť Médéric při své obchůzce roztrousil novinu od dveří k dveřím. Vesničané byli zprvu ohromeni a hovořili o tom přes ulici od prahu k prahu; pak se srotili; tlachali, přetřásali a posuzovali událost po několik minut; a nyní sem šli.

Přicházeli v tlupách, trochu váhali a byli znepokojeni, ježto báli se prvního dojmu. Když postřehli tělo, zastavili se, neodvážili se blíže a mluvili potichu. Potom se osmělili, učinili několik kroků, zase stanuli, opět se přiblížili a brzo kol mrtvé, matky, lékaře a Renardeta utvořili hustý kruh, jenž se zmítal, hlučel a úžil se pod náhlými nárazy těch, kdo přišli naposled. Brzo dotýkali se mrtvoly. Někteří se i schýlili, aby na ni sáhli. Lékař je odehnal. Tu však starosta pojednou probral se ze své strnulosti, rozzuřil se, a uchopiv hůlku doktora Labarba, vrhl se na své osadníky bleptaje: „Kliďte se mi s cesty… kliďte se mi… dobytku… kliďte se mi s cesty.“ Ve vteřině řetěz zvědavců rozšířil se o dvě stě metrů.

Roquová se zdvihla, obrátila se, posadila a plakala teď do rukou, přitisknuvši je na tvář.

V davu se rokovalo; a dychtivé oči hochů slídily po mladém, odhaleném těle. Renardet zpozoroval to a zdvihnuv kvapně svůj plátěný kabát, hodil je na děvče, takže úplně zmizelo pod objemným oděvem.

Zvědavci se potichu zase blížili; vysoký se plnil lidem; ustavičný hukot hlasů stoupal pod hustým listovím velikých stromů.

Starosta s rukávy košile stál tu v bojovném postoji, drže hůl v ruce. Zdál se rozhořčen zvědavostí lidu a opětoval: „Jestliže někdo z vás se přiblíží, rozbiju mu hlavu jako psu!“

Vesničané měli veliký strach před ním; setrvávali opodál. Doktor Labarbe kouřil a posadiv se vedle Roquové promluvil k ní, hledě rozptýliti její mysl. Stařena ihned sňala ruce s obličeje a odpověděla záplavou plačtivých slov, vylévajíc svůj žal s překypující výmluvností. Vyprávěla o celém svém životě, o svém manželství, o smrti svého muže, honáka skotu, který byl usmrcen ranou rohu, o dětství dceřině a jak bídný vdovský život bez prostředků vedla s děvčetem. Měla jen tuhle, svou malou Louisu: a zabili ji; zabili ji tady v lese. Náhle se jí zachtělo podívati se na ni, smýkala se po kolenou až k mrtvole, nadzvedla cíp šatu, jenž ji pokrýval; pak jej upustila a znovu dala se do řvaní. Dav umlkl a dychtivě pozoroval všechny pohyby matčiny.

Avšak pojednou nastal veliký rozruch; lid křičel:

„Četníci, četníci!“

Dva četníci se objevili v dálce a blížili se rychlým poklusem, provázejíce svého kapitána a malého pána s ryšavými licousy, který tančil jako opice na vysoké, bílé klisně.

Polní hlídač správně vyhledal pana Putoina, vyšetřujícího soudce, právě když vsedal na koně, aby se vydal na svou každodenní projíždku, neboť k velikému veselí důstojníků hrál si na výborného jezdce.

Sestoupil s kapitánem, stiskl ruku starostovi a doktorovi a vrhl pátravý pohled na plátěný kabát, jejž nadouvalo tělo vespod ležící.

Když byl zevrubně zpraven o události, dal nejprv odstraniti obecenstvo; četníci zahnali je z vysokého, avšak brzy objevilo se na louce a utvořilo hráz, velikou hráz podrážděných a nepokojných hlav podél celé Brindilly, na druhém břehu potoka.

Lékař podával dobrozdání, jež Renardet zapisoval tužkou do svého zápisníku. Všechna zjištění byla provedena, zanesena a poznámkami opatřena, ale neobjasnila ničeho. Také Maxim se vrátil nenašed ani stopy oděvu.

Toto zmizení všechny překvapilo, neboť nikdo nedovedl si je vysvětiti leč krádeží, ale protože hadříky neměly ceny ani dvacíti sous, byla i krádež nemyslitelna.

Vyšetřující soudce, starosta, kapitán a doktor sami dali se do hledání dva a dva, rozhrnujíce i nejmenší větévky podle vody.

Renardet řekl soudci: „Jak to, že bídník skryl nebo odnesl šaty a zůstavil tak tělo pod širým nebem, všem na odiv?“

Úskočný a bystrozraký soudce odvětil: „Ó, ó! Snad lest? Tento zločin byl spáchán buď zhovadilcem nebo prohnaným darebou. Buď jak buď, jistě docílíme, že bude vypátrán.“

Na zahrčení kočáru otočili hlavy. Přijížděl zástupce navládního, soudní lékař a zapisovatel. Počalo znovu šetření za živého hovoru.

Renardet pojednou pravil: „Víte, že si vás zamlouvám na snídaní?“

Všichni přijali s úsměvem a vyšetřující soudce shledávaje, že pro dnes se již dosti zabývali Roquovic děvčetem, obrátil se k starostovi:

„Smím dát donésti tělo k vám, ne-li? Máte snad jizbu, kde byste mi je ponechal do večera?“

Konec ukázky