Inheritance

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Christopher Paolini

Inheritance – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Christopher Paolini: Inheritance, Inheritance Cycle, Book Four

Text copyright © 2011 by Christopher Paolini

Map art copyright © 2003, 2023 by Christopher Paolini

Illustrations on pages 4 and 840 copyright © 2003 by Christopher Paolini

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Cover illustrations © Adrián Macho, 2024

Translation © Mária Havranová, 2012

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2024

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-4182-8

ISBN e-knihy 978-80-566-4198-9 (1. zverejnenie, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-4199-6 (1. zverejnenie, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-4197-2 (1. zverejnenie, 2024) (ePDF)

Ako vždy túto knihu venujem svojej rodine.

A tiež rojkom:

všetkým výtvarníkom, hudobníkom a rozprávačom,

vďaka ktorým sa toto dobrodružstvo mohlo uskutočniť.

Dej Eragona, Eldesta a Brisingra,

prvých troch častí Odkazu Dračích jazdcov

Na začiatku boli draci: pyšní, zúriví a nezávislí. Ich šupiny sa trblietali ako drahokamy a každý, kto sa na nich pozrel, bol zúfalý, lebo ich krása bola nesmierna a desivá zároveň.

Dlhé veky žili sami v krajine nazvanej Alagaëzia.

Neskôr boh Helzvog stvoril z kameňa v púšti Hadarak nebojácnych zavalitých trpaslíkov.

A tieto dve rasy spolu bojovali.

Potom do Alagaëzie na strieborných lodiach priplávali elfovia. Aj tí bojovali s drakmi. Elfovia však boli silnejší než trpaslíci a boli by drakov zničili, lenže tí by sa zároveň podieľali na ich zániku. Keď to pochopili, draci a elfovia uzavreli mierovú zmluvu. Tak sa zrodili Dračí jazdci, ktorí tisícky rokov udržiavali v celej Alagaëzii mier.

Potom do Alagaëzie priplávali ľudia. A rohatí urgalovia. A ra’zakovia, lovci temnôt pojedajúci ľudské mäso.

Ľudia sa pripojili k zmluve s drakmi.

Až jedného dňa sa mladý Dračí jazdec Galbatorix postavil proti svojim druhom. Podrobil si čierneho draka Šruikana a presvedčil ďalších trinástich Jazdcov, aby šli s ním. Týchto zradcov ľudia nazvali Krivoprísažníkmi.

Galbatorix a Krivoprísažníci zvrhli Jazdcov, spálili ich mesto na ostrove Vroengard a zabili všetkých drakov okrem vlastných. Uchránili aj tri dračie vajcia: červené, modré a zelené. A ak sa dalo, všetkým drakom, proti ktorým bojovali, vzali eldunarí: srdce sŕdc, kde je ukrytá ich sila a duša oddelené od tela.

Krivoprísažníci postupne pomreli, ale Galbatorix stále žije, lebo vlastní silu všetkých drakov. Vládne ľuďom už osemdesiatdva rokov a nikto ho nedokáže poraziť.

V osemdesiatom treťom roku vlády Galbatorixovi ktosi ukradne z hradu modré dračie vajce. To sa dostane do rúk jeho odporcov, ktorí si hovoria Vardeni. Tí potom spoločne s elfkou Aryou dlhých dvadsaťpäť rokov hľadajú človeka alebo elfa, pre ktorého by sa drak vyliahol.

Pri jednej z Aryiných ciest do elfského mesta Osilon na ňu a na jej strážcov zaútočí skupina urgalov. S urgalmi je Tieň Durza: černokňažník posadnutý duchmi, ktorých vyvolal, aby mu slúžili, po smrti Krivoprísažníkov, Galbatorixov najobávanejší služobník. Urgalovia zabijú Aryiných strážcov, ale kým ju Tieň zajme, elfka stihne pomocou kúzla poslať vajce preč. Nasmeruje ho k človeku, u ktorého – ako dúfa – by mohlo byť v bezpečí.

Kúzlo sa jej však nie celkom vydarí a vajce v Dračích horách nájde sotva pätnásťročná sirota Eragon. Chlapec ho odnesie na farmu, kde žije so svojím strýkom Gerom a bratancom Roranom. Z vajca sa vyliahne drak a Eragon ho začne vychovávať. Je to samica a dá jej meno Zafira.

Galbatorix pošle dvoch ra’zakov, ktorí mu slúžia, aby vajce našli a priniesli ho naspäť. Netvori zabijú Gera a spália ich dom.

Eragon a Zafira sa vydajú prenasledovať ra’zakov, aby pomstili strýka. Je s nimi aj rozprávač Brom, ktorý kedysi pred pádom Jazdcov býval Dračím jazdcom. To jemu chcela elfka Arya poslať modré vajce. Brom naučí Eragona veľa o šermovaní, čarovaní a cti. Dá mu meč Zar’rok, ktorý kedysi patril Morzanovi, prvému a najmocnejšiemu z Krivoprísažníkov.

Pri ďalšom stretnutí ra’zakovia Broma zabijú a Eragon so Zafirou uniknú len s pomocou mladého Morzanovho syna Murtagha.

Počas putovania Durza zajme Eragona v meste Gil’ead, ale chlapcovi sa podarí uniknúť a zachráni aj uväznenú Aryu. Durza elfku otrávil a vážne zranil, a tak ju Eragon, Zafira a Murtagh odvezú k Vardenom, ktorí žijú medzi trpaslíkmi v Beorských horách a vyliečia ju.

Počas pobytu medzi Vardenmi Eragon požehná maličkej sirote Elve. Zaželá jej, aby bola uchránená pred nešťastím, ale, žiaľ, svoje požehnanie zle sformuluje, čím na ňu nevedomky uvalí kliatbu, ktorá ju núti stať sa pre druhých ochranou pred ranami osudu.

Onedlho Galbatorix pošle armádu urgalov, aby zaútočili na trpaslíkov a Vardenov. V bitke, ktorá nasleduje, Eragon zabije Tieňa Durzu, ale utrpí pritom ťažké zranenie na chrbte a navzdory starostlivosti vardenských liečiteľov ho sužujú strašné bolesti. A v týchto mukách začuje hlas, ktorý hovorí: Poď ku mne, Eragon, pretože ja mám odpovede na všetky tvoje otázky.

O tri dni vardenského vodcu Ažihada prepadnú a zabijú urgalovia, ktorým velia dvaja čarodeji zvaní dvojčatá, zradcovia Vardenov. Dvojčatá unesú aj Murtagha a odvlečú ho ku Galbatorixovi. Eragon si rovnako ako ostatní Vardeni myslí, že zomrel, čo ho veľmi zarmúti.

Novou vodkyňou Vardenov sa stane Ažihadova dcéra Nasuada.

Z Tronjheimu, sídla vládcov trpaslíkov, Eragon, Zafira a Arya odcestujú na sever do lesov Du Weldenvardenu, kde žijú elfovia. Ide s nimi i trpaslík Orik, synovec trpasličieho kráľa Hrothgara.

V Du Weldenvardene Eragon a Zafira spoznajú Oromisa s Glaedrom: posledného slobodného Jazdca a draka, ktorí sa celé posledné storočie ukrývajú a čakajú, kým budú môcť vycvičiť novú generáciu Dračích jazdcov. Eragon a Zafira sa stretnú aj s kráľovnou Islanzadi, vládkyňou elfov a matkou Arye.

Kým Oromis s Glaedrom vyučujú Eragona a Zafiru, Galbatorix pošle ra’zakov a skupinu vojakov do Eragonovej rodnej dediny, aby zajali jeho bratanca. Roran sa však ukryje. Neboli by ho našli, nebyť nenávisti mäsiara Slouna, ktorý zavraždí hliadku a vpustí ra’zakov do dediny, aby ho zaskočili nepripraveného. Roran sa ubráni, ale ra’zakovia unesú jeho milú, Slounovu dcéru Katrinu. V snahe o jej záchranu presvedčí dedinčanov, aby s ním odišli a putovali cez Dračie hory na pobrežie Alagaëzie a odtiaľ na juh do Surdy, ktorá nie je pod nadvládou Galbatorixa.

Rana na chrbte Eragona ďalej trýzni, ale počas elfskej slávnosti Agaetí Blödhren na počesť zmluvy medzi Jazdcami a drakmi mu ranu vylieči prízrak draka, ktorý elfovia vyvolajú v závere slávnosti. Zjavenie navyše dá Eragonovi silu a rýchlosť, aké majú len elfovia.

Eragon so Zafirou odletia do Surdy, kam Nasuada odviedla Vardenov, aby zaútočili na Galbatorixovo Kráľovstvo. Tam sa k nim pripoja urgalovia, ktorých kráľ podviedol a oni sa mu za to chcú pomstiť. U Vardenov sa Eragon opäť stretne s Elvou, ktorá vinou jeho kúzla neprirodzene rýchlo dospela. Z plačúceho dojčaťa je teraz štvorročné dievča so strašidelným pohľadom, pretože pozná bolesti všetkých okolo seba.

Neďaleko hraníc Surdy, na černastých Horiacich pláňach, sa Vardeni s Eragonom a so Zafirou stretnú s Galbatorixovým vojskom vo veľkej krvavej bitke. Počas bitky sa k nim pridá Roran s dedinčanmi aj trpaslíci, ktorí za nimi dorazili z Beorských hôr.

Odrazu sa však na východe objaví postava odetá v nablýskanom brnení, letiaca na trblietavom červenom drakovi, a pomocou mágie zabije kráľa Hrothgara. Eragon so Zafirou sa stretnú v súboji s neznámym Jazdcom a jeho červeným drakom a zistia, že je to Murtagh, ktorého viaže ku Galbatorixovi nezrušiteľná prísaha vernosti, a jeho drak Tŕň, ktorý sa vyliahol z druhého z troch vajec.

Murtagh Eragona a Zafiru porazí vďaka sile eldunarí, ktoré mu dal Galbatorix, ale vzhľadom na ich staré priateľstvo a tiež preto, lebo sú bratia, ich nechá utiecť. Práve od neho sa Eragon dozvie, že obaja sa narodili Morzanovej žene Selene. Murtagh vezme Eragonovi Zar’rok, Morzanov meč, a opustí s Tŕňom Horiace pláne. Stiahnu sa aj ostatní Galbatorixovi vojaci.

Po bitke Eragon s Roranom letia na Zafire do temnej kamennej hory Helgrind, ktorá slúži ako úkryt ra’zakov. Zabijú jedného z nich aj rodičov lethrblakov a zachránia Katrinu. Eragon v jednej cele objaví Katrininho otca, slepého a polomŕtveho. Chce Slouna zabiť za jeho zradu, ale nakoniec ho uvedie do hlbokého spánku a oznámi Roranovi s Katrinou, že je mŕtvy. Potom požiada Zafiru, aby oboch odniesla naspäť k Vardenom, kým sa on pokoná s druhým ra’zakom.

Keď sám zabije posledného ra’zaka, odnesie Slouna z Helgrindu. Po dlhšom rozmýšľaní odhalí jeho skutočné meno v starodávnom jazyku, jazyku moci a kúzel. Ovládne ním mäsiara a prinúti ho prisahať, že už nikdy neuvidí svoju dcéru. Potom ho pošle žiť medzi elfov. Nepovie mu však, že ak sa bude kajať zo svojej zrady a vraždy, elfovia mu zrak vrátia.

Arya sa na polceste k Vardenom stretne s Eragonom a spolu pešo prejdú cez nepriateľské územie. U Vardenov Eragon zistí, že kráľovná Islanzadi poslala dvanásť elfských čarodejov na čele s Blödhgarmom, aby chránili jeho a Zafiru. Podarí sa mu zrušiť veľkú časť svojho nepodareného požehnania, ktorým zaťažil Elvu, ale jej schopnosť cítiť bolesť druhých jej zostane, hoci už nemá nutkanie chrániť ich pred utrpením.

Roran sa ožení s Katrinou, ktorá je tehotná, a po prvý raz po dlhom čase je Eragon šťastný.

Na Vardenov však zaútočí Murtagh s Tŕňom a so skupinou Galbatorixových mužov. S pomocou elfov sa Eragon a Zafira ubránia, ale vo vzájomnej bitke Eragon a Murtagh nedokážu poraziť jeden druhého. Je to ťažký boj, pretože Galbatorix začaroval svojich vojakov tak, aby necítili nijakú bolesť, a Vardeni utrpia veľké straty.

Pred blížiacimi sa voľbami nového kráľa trpaslíkov Nasuada pošle Eragona, aby zastupoval Vardenov. Eragon nerád odchádza, pretože Zafira musí zostať, aby chránila tábor. Vo vardenskom vojsku slúži aj Roran a postupne si získava dôveru, pretože sa osvedčuje ako chrabrý bojovník a dobrý veliteľ.

Počas Eragonovho pobytu medzi trpaslíkmi sa ho siedmi z nich pokúsia zavraždiť. Vyšetrovanie odhalí, že za útokom stojí klan Az Sweldn rak Anhûin. Zhromaždenie klanov, počas ktorého prebieha voľba kráľa, však pokračuje a Orika zvolia za nástupcu jeho strýka. Na korunováciu priletí za Eragonom aj Zafira a splní svoj sľub, že opraví Hviezdnu ružu – veľmi vzácny zafír, ktorý Arya rozbila počas Eragonovho súboja s Tieňom Durzom.

Eragon so Zafirou sa nakrátko vrátia do elfských lesov. Tam Oromis prezradí Eragonovi pravdu o jeho pôvode: že v skutočnosti nie je synom Morzana, ale Broma, a že s Murtaghom majú spoločnú matku Selenu. Oromis a Glaedr obom prezradia, čo je eldunarí a že drak sa môže rozhodnúť vyvrhnúť ho zo seba ešte počas života. Takisto ich vyzvú na opatrnosť, lebo ten, kto získa eldunarí takto, môže ho použiť, aby ovládal draka, ktorému patrilo.

V Du Weldenvardene sa Eragon rozhodne, že potrebuje nový meč namiesto Zar’roku, o ktorý prišiel. Spomenie si na radu, ktorú pri svojich cestách s Bromom dostal od mačkolaka Solembuma, aby sa vydal k stromu Menoa, ktorý má dušu. Prehovorí so stromom a ten súhlasí, že mu dá žiaroceľ ukrytú pod koreňmi výmenou za bližšie neurčenú cenu.

Elfská kováčka Rhunön, ktorá ukovala všetky meče Jazdcov, vyrobí preňho nový meč a Eragon ho pomenuje Brisingr, čiže Oheň. Kedykoľvek vysloví jeho meno, čepeľ modrého meča vzplanie.

Glaedr zverí svoje srdce sŕdc Eragonovi a Zafire. Zatiaľ čo oni dvaja sa vrátia naspäť k Vardenom, Glaedr s Oromisom sa pridajú k ostatným elfom, ktorí útočia na severnú časť Kráľovstva.

Pri obliehaní Feinsteru Eragon s Aryou narazia na troch nepriateľských čarodejov, z ktorých jeden sa premení na Tieňa Varauga. S Eragonovou pomocou ho Arya zničí.

Medzitým Oromis s Glaedrom bojujú s Murtaghom a Tŕňom. Galbatorix sa zmocní Murtaghovej mysle a jeho rukou zavraždí Oromisa. Tŕň zabije Glaedrovo telo.

Vardeni síce vo Feinsteri zvíťazia, ale Eragon a Zafira oplakávajú stratu svojich učiteľov. Vardenské vojsko sa vydá na pochod naprieč Kráľovstvom smerom k hlavnému mestu Urû’baen, kde sídli Galbatorix, pyšný a sebaistý, pretože má k dispozícii silu drakov.

Dobýjanie

Dračica Zafira zarevala a vojaci stojaci pred ňou sa zdesili.

„Za mnou!“ vykríkol Eragon. Zodvihol Brisingr nad hlavu, tak aby ho všetci videli. Na pozadí čiernych mračien, ktoré sa zbierali na západe, hral modrý meč dúhovými farbami. „Za Vardenov!“

Okolo neho preletel šíp, ale nevenoval mu pozornosť.

Bojovníci zhromaždení pri halde sutiny, na ktorej Eragon so Zafirou stáli, odpovedali hromovou ozvenou: „Za Vardenov!“ Zamávali zbraňami a vyrazili vpred cez popadané kamenné platne.

Eragon sa otočil chrbtom k vardenským bojovníkom. Na druhej strane haldy sa rozprestieralo široké nádvorie, kde sa tlačili asi dve stovky kráľovských vojakov. Za nimi sa vypínala vysoká temná hradná veža s úzkymi oknami a niekoľkými menšími hranatými vežičkami. V horných miestnostiach najvyššej z nich svietila lampa. Eragon vedel, že niekde vo veži sa skrýva Bradburn, zástupca mesta Belatona, ktoré sa Vardeni už niekoľko nekonečných hodín snažili dobyť.

S výkrikom zoskočil z hromady trosiek smerom k vojakom. Muži cúvli, ale stále mierili kopijami na zubatú dieru, ktorú Zafira vybúrala do vonkajšieho múra. Pri dopade sa mu pravý členok zvrtol, takže spadol na koleno a rukou, v ktorej držal meč, sa zachytil o zem.

Jeden z vojakov sa chopil príležitosti. Vyrútil sa z útvaru, aby ho kopijou bodol do nechráneného krku. Eragon vrtkým pohybom zápästia bodnutie odrazil. Mávol Brisingrom tak rýchlo, že ani človek, ani elf to nemohli postrehnúť. Vojak vystrašene zvraštil tvár, keď si uvedomil svoju chybu. Pokúsil sa utiecť, ale pohol sa sotva pár palcov a Eragon ho po náhlom výpade dopredu zasiahol rovno do brucha.

Vtedy z haldy zoskočila aj Zafira a vychrlila pritom prúd modro-žltého plameňa. Kým dopadla na vydláždenú zem, Eragon sa prikrčil a napol svaly na nohách. Náraz otriasol celým nádvorím. Z obrovskej pestrofarebnej mozaiky pred hradnou vežou sa uvoľnilo množstvo sklených hranolčekov a rotovali nahor ako roztočené mince, ktoré sa odrazili od bubna. Okenica nad nimi sa rozletela a zasa zabuchla.

Zafiru sprevádzala elfka Arya. Keď sa vymrštila z hromady sutiny, dlhé čierne vlasy jej divoko viali okolo hranatých líc. Na rukách a na krku mala červené fŕkance a aj na čepeli jej meča bola zrazená krv. Keď pristávala, ticho si oškrela kožu o kameň.

Jej prítomnosť Eragona povzbudila. V spoločnom boji so Zafirou nemal po svojom boku nikoho radšej. Je to dokonalá spolubojovníčka, napadlo mu.

Letmo sa na ňu usmial. Arya mu úsmev opätovala a v očiach sa jej radostne zablysklo. V bitke nebola odmeraná, ale konala otvorene. Inde sa takto prejavovala len zriedka.

Eragon sa prikrčil za svoj štít, lebo medzi nimi vyrástla zvlnená stena z modrého ohňa. Spod okraja helmy sledoval, ako Zafira zaliala krčiacich sa vojakov prúdom plameňa, ktorý im však nijako neublížil.

Lukostrelci na cimburí hradnej veže vystrelili na dračicu záplavu šípov. Žiara v jej okolí bola taká silná, že niekoľko šípov vo vzduchu zhorelo a rozpadlo sa na popol, ostatné strely odklonili ochranné kúzla, ktorými Zafiru obklopil Eragon. Jeden zo zatúlaných šípov sa s dutým buchotom odrazil od jeho štítu.

Stĺp plameňa náhle zahalil troch vojakov a zabil ich tak rýchlo, že nemali čas ani vykríknuť. Ostatní vojaci sa zhlukli uprostred žiary a ostrie ich kopijí odrážalo záblesky jasnomodrého svetla.

Nech sa Zafira akokoľvek snažila, skupinu vojakov len ošľahla. Nakoniec svoje úsilie vzdala a s rozhodným cvaknutím zaklapla čeľuste. Bez ohňa bolo nádvorie zrazu prekvapivo tiché.

Eragonovi už niekoľký raz napadlo, že nech vojakov ochránil ktokoľvek, muselo ísť o skúseného a mocného čarodeja. Bol to Murtagh? uvažoval. Ak áno, prečo tu nie je aj s Tŕňom, aby bránili Belatonu? Vari si Galbatorix nechce udržať nadvládu nad svojimi mestami?

Utekal vpred a jediným mávnutím Brisingra odsekol vrch tuctu kopijí rovnako ľahko, ako keď v detstve švihnutím stínal klasy jačmenných stebiel. Sekol najbližšieho vojaka cez prsia a prerezal mu krúžkové brnenie, akoby šlo o tenulinkú látku. Vystrekol gejzír krvi. Potom bodol ďalšieho a muža stojaceho vľavo udrel štítom tak silno, až sa poskladal na zem, pričom zvalil ďalších troch.

Eragon sa mihal medzi vojakmi a s ľahkosťou ich zrážal. Ich reakcie mu pripadali pomalé a neobratné. Zafira sa pustila do boja po jeho ľavici – obrovskými labami vyhadzovala vojakov do vzduchu, šľahala ich ostnatým chvostom, hrýzla ich a zabíjala jedným trhnutím hlavy. Napravo videl len rozmazané Aryine pohyby – každé jej mávnutie mečom znamenalo smrť ďalšieho z Galbatorixových služobníkov. Keď sa prudko otočil, aby sa vyhol dvom kopijam, zbadal za sebou elfa Blödhgarma porasteného srsťou a ďalších jedenásť elfov, ktorých úlohou bolo strážiť jeho a Zafiru.

Cez neďalekú trhlinu v hradbách prúdili na nádvorie Vardeni. Neútočili, lebo bolo priveľmi nebezpečné približovať sa k Zafire. Ani ona, ani Eragon, ani elfovia nepotrebovali pri zabíjaní vojakov pomoc.

Bitka rýchlo oddelila Jazdca od jeho draka a bojovali každý na inom konci nádvoria. Eragona to neznepokojovalo. Zafira sama aj bez ochranných kúzel ľahko premohla dvadsať-tridsať vojakov.

O Eragonov štít zadunela ďalšia kopija a škrabla ho na pleci. Rýchlo sa otočil k vrhačovi, veľkému zjazvenému mužovi, ktorému chýbali spodné predné zuby, a rozbehol sa k nemu. Vojak sa zúfalo pokúšal vytiahnuť spoza opasku dýku. V poslednej chvíli sa Eragon stočil, napol ramená a hruď a boľavým plecom vrazil mužovi do hrudnej kosti. Sila nárazu ho odhodila niekoľko metrov, kde spadol a chytil sa za srdce.

Potom sa na nádvorie zniesla spŕška šípov s čiernymi pierkami, ktoré zabili a zranili mnohých vojakov. Eragon uhýbal strelám a kryl sa štítom, aj keď si bol istý, že kúzla ho ochránia. Ľahkomyseľnosť si však nesmel dovoliť; nemohol vedieť, či nepriateľský čarodej nevystrelil začarovaný šíp, ktorý by prešiel jeho obranami.

Pery sa mu skrútili do trpkého úsmevu. Lukostrelcom nad ním došlo, že nemajú šancu zvíťaziť, kým nezabijú jeho a elfov. Snažili sa to dosiahnuť bez ohľadu na straty vo vlastných radoch. Veľmi neskoro, spokojne si pomyslel so zamračeným výrazom na tvári. Mali ste opustiť Kráľovstvo, kým sa ešte dalo.

Prudký nápor rachotiacich šípov mu dovolil na chvíľku si odpočinúť, čo uvítal. Útok na mesto sa začal už na úsvite a spolu so Zafirou museli po celý čas stáť na jeho čele.

Keď príval šípov ustal, Eragon si prehodil Brisingr do ľavej ruky, zdvihol zo zeme kopiju a hodil ju do lukostrelcov stojacich najmenej desať metrov nad ním. Ako už predtým zistil, bez dostatočného cviku je ťažké kopijou presne zasiahnuť cieľ. Preto sa ani nečudoval, keď netrafil muža, na ktorého mieril, ale zaskočilo ho, že minul niekoľkých lukostrelcov na cimburí. Kopija preletela ponad nich a roztrieštila sa o hradný múr. Lukostrelci sa smiali, uškŕňali a drzo gestikulovali.

Eragonovu pozornosť upútal rýchly pohyb, ktorý zaregistroval kútikom oka. Práve včas sa pozrel tým smerom, aby zachytil, že aj Arya hodila kopiju do lukostrelcov. Prepichla dvoch mužov, čo stáli blízko seba. Potom na nich namierila svoj meč a povedala: „Brisingr!“ Kopija vzplanula smaragdovozeleným ohňom a ostatní lukostrelci uskočili od horiacich tiel. Všetci zrazu utekali z cimburia a pchali sa do dverí vedúcich na horné podlažia hradu.

„To nie je fér,“ posťažoval sa Eragon. „Toto kúzlo nemôžem použiť, lebo môj meč by vzplanul ako táborák.“

Arya sa naňho pozrela s nepatrným náznakom pobavenia.

Boj pokračoval ešte pár minút. Ostatní vojaci sa buď vzdali, alebo sa pokúsili ujsť.

Eragon dovolil utiecť piatim mužom, čo stáli pred ním; vedel, že sa nedostanú ďaleko. Rýchlo prezrel telá povaľujúce sa okolo, aby sa ubezpečil, že nikto z protivníkov neprežil, a pozrel sa na nádvorie. Niekoľko Vardenov otvorilo brány na vonkajších hradbách a uličkou vedúcou k hradu niesli baranidlo. Ďalší sa zhromažďovali v nepravidelných útvaroch vedľa vchodu do veže, pripravení vtrhnúť dnu a stretnúť sa s obrancami. Stál medzi nimi aj Eragonov bratanec Roran. Rozháňal sa kladivom a vydával rozkazy. Na druhom konci nádvoria sa nad kopou mŕtvol krčila Zafira. Priestor okolo nej sa premenil na bitúnok. Na trblietavých šupinách sa jej držali kvapky krvi, ktoré ostro kontrastovali s modrým telom. Pohodila dozadu ostnatou hlavou a víťazoslávne zrevala. Zúrivým rykom prehlušila aj krik v meste.

Potom Eragon odrazu začul zvnútra hradu rachot ozubených kolies a reťazí, nasledovaný škripotom ťažkých drevených trámov, ktoré niekto odsúval. Tieto zvuky pritiahli pohľady všetkých k bráne do pevnosti.

S dutým buchnutím sa najprv pootvorila a potom prudko rozletela. Von sa vyvalil hustý mrak dymu z pochodní, takže najbližší Vardeni sa rozkašlali a zakrývali si tváre. Odniekiaľ z hlbín prítmia vychádzalo bubnovanie okovaných kopýt o dlažobné kocky, potom zo stredu dymu vyrazil kôň s jazdcom. V ľavej ruke držal niečo, čo Eragon najprv považoval za obyčajnú kopiju, ale potom si všimol, že zbraň je vyrobená zo zvláštneho zeleného materiálu a čepeľ s bodcom má ukovanú do neznámeho tvaru. Hlavu kopije obklopovala bledá žiara, neprirodzené svetlo prezrádzajúce prítomnosť kúzla.

Jazdec trhol za uzdu a stočil koňa smerom k Zafire, ktorá sa začala stavať na zadné nohy a pravou prednou labou sa mu chystala zasadiť strašnú, smrtiacu ranu.

Eragona sa zmocnili obavy. Jazdec pôsobil veľmi sebaisto a tá kopija bola iná, veľmi záhadná. Hoci Zafiru by jej obrany mali ochrániť, Eragon bol presvedčený, že sa ocitla v smrteľnom nebezpečenstve.

Nedostanem sa k nej včas, uvedomil si a rýchlo začal pátrať mysľou smerom k jazdcovi. Ten sa tak sústredil na vlastnú úlohu, že ani nezaregistroval cudziu prítomnosť. Jazdcova neochvejná koncentrovanosť dovolila Eragonovi preniknúť do jeho vedomia len povrchne. Stiahol sa teda do seba, zopakoval si niekoľko slov zo starodávneho jazyka a zostavil jednoduché zaklínadlo, ktorým chcel cválajúceho koňa zastaviť. Bol to zúfalý čin – nevedel totiž, či je jazdec čarodej a aké opatrenia podnikol proti útoku kúzlom. Nechcel sa však nečinne prizerať, keď bol ohrozený Zafirin život.

Zhlboka sa nadýchol. Pripomenul si správnu výslovnosť niekoľkých ťažkých hlások v starodávnom jazyku. Potom otvoril ústa, aby vyslovil kúzlo.

Hoci bol rýchly, elfovia boli ešte rýchlejší. Kým stačil vysloviť jediné slovo, rozoznel sa za ním horlivý tlmený spev zmesi hlasov vytvárajúcich disharmonickú a znepokojivú melódiu.

„Mäe…“ stihol len povedať, potom už zapôsobilo kúzlo elfov.

Mozaika pred koňom sa pohla a premieňala sa, úlomky skla sa zvlnili ako voda. V zemi sa otvorila dlhá trhlina neznámej hĺbky. Kôň s hlasným erdžaním spadol do diery a zlomil si obe predné nohy.

Keď kôň klesal k zemi, jazdec natiahol ruku a hodil žiariacu kopiju do Zafiry.

Nemohla utiecť. Nemohla ani uhnúť. Preto sa zahnala po strele labou, aby ju odrazila. Lenže o kúsok ju minula a Eragon s hrôzou sledoval, ako sa kopija zaborila vari meter do jej hrude, tesne pod kľúčnu kosť.

Pulzujúci závoj hnevu mu zastrel zrak. Pozbieral všetky dostupné zásoby energie – vo vlastnom tele, v zafíre zasadenom do hlavice meča, v dvanástich diamantoch skrytých v opasku Belota Múdreho ovinutom okolo jeho bedier aj nesmiernu energiu vnútri Arenu, elfského prsteňa zdobiaceho jeho pravú ruku – a bez ohľadu na nebezpečenstvo sa chystal jazdca zničiť.

Zarazil sa však, lebo sa objavil Blödhgarm. Elf preskočil cez Zafirinu ľavú prednú nohu, pristál na jazdcovi ako leopard, ktorý sa vrhol na jeleňa, a zrazil ho na bok. Potom prudko trhol hlavou a dlhými bielymi zubami mužovi roztrhol hrdlo.

Z okna vysoko nad otvoreným vchodom do hradu sa ozval výkrik nesmierneho zúfalstva a za ním nasledoval ohnivý výbuch, ktorý zvnútra budovy vymrštil kusy kameňov, ktoré pristáli medzi zhromaždenými Vardenmi a drvili im končatiny a trupy ako suché vetvy.

Eragon si nevšímal kamene padajúce na nádvorie, utekal k Zafire a sotva vnímal, že sa k nemu pripojila aj Arya a jeho stráž. Elfovia, čo boli blízko, sa už zhrčili okolo dračice a skúmali kopiju, ktorá jej trčala z hrude.

„Aké vážne… má…?“ spýtal sa, neschopný dokončiť vetu. Túžil dotknúť sa Zafirinej mysle, ale kým mohli byť v okolí nepriateľskí čarodeji, neodvážil sa otvoriť jej svoje vedomie, aby nepriatelia nemohli sliediť v jeho myšlienkach alebo ovládnuť jeho telo.

Po zdanlivo nekonečnom čakaní elf Wyrden povedal: „Tieňobijca, môžeš ďakovať osudu. Kopija minula hlavné žily a tepny v jej krku. Zasiahla len sval a ten vieme vyliečiť.“

„Dokážete ju vytiahnuť? Nie sú v nej nejaké záhadné kúzla, čo by bránili…“

„Postaráme sa o to, Tieňobijca.“

Všetci elfovia okrem Blödhgarma s vážnymi tvárami ako zhromaždenie kňazov pred oltárom položili dlane na Zafirinu hruď a dali sa do tichého spevu. Znel ako šepot vetra nesúci sa vŕbovým hájom. Spievali o teple a raste, spievali o svale a šľachách a pulzujúcej krvi a o ďalších, tajomnejších veciach. Zrejme nesmiernou silou vôle Zafira vydržala počas liečenia nehýbať sa, hoci jej telom každých pár sekúnd lomcovali záchvaty triašky. Popri násade, zabodnutej v jej hrudi, vytekal pramienok krvi.

Eragon sa pozrel na Blödhgarma, ktorý kráčal k nemu. Na srsti okolo brady a krku mal zrazenú krv, takže jej odtieň stmavol z polnočnej modrej na sýtočiernu.

„Čo to bolo?“ opýtal sa ho Eragon a ukázal na plamene, dosiaľ poskakujúce v okne vysoko nad nádvorím.

Blödhgarm si oblizol pery a odkryl svoje mačacie tesáky. „Tesne predtým, ako jazdec zomrel, podarilo sa mi vstúpiť do jeho mysle a prostredníctvom nej do vedomia čarodeja, ktorý mu pomáhal.“

„Zabil si toho čarodeja?“

„Svojím spôsobom. Donútil som ho, aby sa zabil sám. Normálne by som sa neuchýlil k takému prehnane dramatickému prejavu, ale bol som… nahnevaný.“

Eragon vyrazil vpred, ale potom si to rozmyslel, lebo Zafira dlho tlmene zastonala. Hoci sa kopije nik nedotýkal, začala sa sama vysúvať z hrude. Zafirine očné viečka sa zachveli, a keď sa posledných šesť palcov kopije vynáralo z jej tela, niekoľkokrát za sebou sa rýchlo, plytko nadýchla. Čepeľ s bodcom ovenčená tlmenou žiarou smaragdového svetla spadla na zem a odrazila sa od dláždenia. Znelo to skôr ako zvuk kameniny, nie kovu.

Keď elfovia dospievali a odstúpili od Zafiry, Eragon k nej podišiel a dotkol sa jej krku. Chcel ju upokojiť, povedať jej, ako ho to vydesilo, spojiť sa s jej vedomím. Namiesto toho sa jej pozrel do žiarivého modrého oka a opýtal sa: „Si v poriadku?“ Tie slová mu pripadali úbohé v porovnaní s hĺbkou jeho pocitov.

Zafira odpovedala jediným mrknutím, potom sklonila hlavu a pohladkala ho po tvári ľahkým závanom horúceho vzduchu z nozdier.

Eragon sa usmial. Potom sa obrátil k elfom a poďakoval im v starodávnom jazyku za pomoc: „Eka elrun ono, älfya, wiol firn thornessa.“ Elfovia vrátane Arye, ktorí pomáhali pri liečení, sa uklonili a stočili pravú ruku na prsiach do gesta, ktorým ich rasa vyjadrovala úctu. Eragon si všimol, že viac než polovica elfov pridelených na jeho ochranu a ochranu Zafiry je bledá, zoslabnutá a sotva sa drží na nohách.

„Choďte do bezpečia a odpočiňte si,“ povedal siedmim z nich. „Ak tu zostanete, zabijú vás. Choďte, je to rozkaz!“

Hoci si bol istý, že odchádzajú s nevôľou, sedem elfov odpovedalo: „Ako si želáš, Tieňobijca.“ Zamierili cez mŕtvoly a sutinu preč z nádvoria. Vyzerali vznešene a dôstojne, aj keď boli na pokraji vyčerpania.

Potom sa Eragon pripojil k Aryi a Blödhgarmovi, ktorí si so zvláštnym výrazom na tvári prezerali začarovanú kopiju, akoby presne nevedeli, ako zareagovať. Čupol si vedľa nich a dával pozor, aby sa nijakou časťou tela nedotkol zbrane. Prezeral si jemné linky vyryté na spodnej časti čepele. Tie tvary mu pripadali povedomé, aj keď si nebol istý prečo. Dumal nad zelenkavou rukoväťou vyrobenou z materiálu, ktorý nebol ani drevo, ani kov, a nad tlmenou žiarou pripomínajúcou lampáše bez plameňa, ktorými elfovia a trpaslíci osvetľujú siene.

„Myslíte si, že je to Galbatorixovo dielo?“ opýtal sa. „Možno sa rozhodol, že Zafiru a mňa radšej zabije, ako by nás zajal. Možno je presvedčený, že ho naozaj môžeme ohroziť.“

Blödhgarm s nepríjemným úsmevom vyhlásil: „Nerobil by som si také ilúzie, Tieňobijca. Nie sme pre Galbatorixa viac než drobná mrzutosť. Keby naozaj chcel, aby si ty alebo ktokoľvek z nás zomrel, stačí mu vyletieť z Urû’baenu a stretnúť sa s nami v bitke. My by sme pred ním popadali ako suché lístie v zimnej búrke. Sila drakov je s ním a nikto sa nedokáže protiviť jeho vôli. Okrem toho Galbatorixa len tak ľahko niečo neprinúti, aby sa vzdal svojich úmyslov. Možno je šialený, ale je aj prefíkaný a najmä odhodlaný. Ak chce niekoho zotročiť, potom to dosiahne hoci aj cez mŕtvoly a nič okrem pudu sebazáchovy ho nezastaví.“

„V každom prípade toto nie je Galbatorixovo dielo,“ skonštatovala Arya. „Je to naša práca.“

Eragon sa zamračil. „Naša? To nevyrobili Vardeni.“

„Nie Vardeni, ale nejaký elf.“

„No…“ odmlčal sa a snažil sa nájsť logické vysvetlenie. „Nijaký elf by sa predsa neznížil k práci pre Galbatorixa. Každý by radšej zomrel, než…“

„S týmto nemá Galbatorix nič spoločné, a keby aj mal, sotva by dal takú vzácnu a mocnú zbraň človeku, ktorý by ju nevedel dobre strážiť. Zo všetkých zbraní v Alagaëzii by nám Galbatorix najmenej doprial práve tento nástroj.“

„Prečo?“

„Pretože, Eragon Tieňobijca, toto je dauthdaert,“ povedal Blödhgarm s náznakom zapredania v hlbokom, sýtom hlase.

„A volá sa Nírnen, čiže Orchidea,“ dodala Arya. Ukázala na tvary vyryté do čepele, v ktorých už aj Eragon začal rozoznávať štylizované glyfy jedinečného elfského písma – zakrivené, prepletené tvary končiace sa dlhými tŕňovými špičkami.

„Dauthdaert?“ zopakoval Eragon. Keď sa naňho Arya aj Blödhgarm neveriacky pozreli, pokrčil plecami v rozpakoch nad svojím nedostatočným vzdelaním. Deprimovalo ho, že elfom sa v priebehu dospievania dostali desiatky rokov štúdia s tými najlepšími učencami ich rasy, kým jeho strýko Gero nenaučil ani abecedu, lebo to považoval za zbytočné. „Viem len to, čo som si stačil prečítať v Ellesmére. Čo je to? Zbraň ukovaná počas pádu Jazdcov proti Galbatorixovi a Krivoprísažníkom?“

Blödhgarm pokrútil hlavou. „Nírnen je oveľa, oveľa starší.“

„Dauthdaerty,“ vysvetlila Arya, „sa zrodili zo strachu a z nenávisti, ktoré poznačili posledné roky našej vojny s drakmi. Naši najzručnejší kováči a čarodeji ich vyrobili z materiálov, ktoré už dnes nepoznáme. Naplnili ich čarami, ktoré sme zabudli, a pomenovali ich po najkrajších kvetinách – čo bolo to najohavnejšie spojenie všetkých čias, lebo všetkých dvanásť zbraní malo jediný účel: vyrobili sme ich na zabíjanie drakov.“

Eragon pocítil neskutočný odpor pri pohľade na žiariacu kopiju. „A zabíjali?“

„Očití svedkovia hovoria, že dračia krv pršala z neba ako silný letný lejak.“

Zafira hlasno a prenikavo zasyčala.

Eragon sa k nej na chvíľu otočil a kútikom oka zbadal, že Vardeni stále stoja pred hradnou vežou a čakajú, kedy on so Zafirou znova prevezmú vedenie útoku.

„Všetky dauthdaerty boli údajne zničené alebo sa nenávratne stratili,“ pokračoval Blödhgarm. „Zjavne to tak nebolo. Nírnenu sa musel nejako zmocniť rod Waldgráfovcov a ten ho skrýval tu v Belatone. Predpokladám, že keď sme prerazili mestské hradby, lord Bradburn dostal strach a nariadil priniesť Nírnen zo zbrojnice, aby zastavil teba so Zafirou. Galbatorixa by nepochybne potešilo, keby vedel, že sa ťa Bradburn pokúsil zabiť.“

Eragon si uvedomoval, že by sa mal poponáhľať, ale zvedavosť mu ešte nedovolila odísť. „Stále ste mi nevysvetlili, prečo by Galbatorix nechcel, aby sme Nírnen mali.“ Mávol smerom ku kopiji. „Čím je nebezpečnejší než tamtá kopija alebo dokonca Bris…“ zarazil sa, aby nevyslovil celé meno, „alebo môj vlastný meč?“

Tentoraz mu odpovedala Arya: „Dauthdaert sa nedá zlomiť nijakými prirodzenými prostriedkami, nepoškodí ho oheň a je takmer úplne odolný proti čarom, ako si sám videl. Tieto zbrane boli navrhnuté tak, aby na ne nepôsobili nijaké dračie kúzla a aby pred nimi chránili aj svojich nositeľov – to je ohromujúce, keď zohľadníme silu, komplikovanosť a nevypočítateľnosť dračej mágie. Galbatorix zrejme obalil Šruikana a seba ochrannými kúzlami viac než ktokoľvek iný v Alagaëzii, ale Nírnen by možno dokázal prejsť ich obranami, akoby ani neexistovali.“

Eragona naplnilo radostné vzrušenie. „Musíme…“

Prerušilo ho zaškrípanie. Ten zvuk bol prenikavý, ako keď kov zatne do kameňa. Eragonovi sa z neho rozdrkotali zuby. Rukami si zakryl uši a so spýtavým výrazom hľadal jeho zdroj. Zafira pohodila hlavou a Eragon aj cez silný hluk počul, ako skučí od bolesti.

Dvakrát preletel očami nádvorie a všimol si nepatrný obláčik prachu kúdoliaci sa pri stene hradnej veže. Vychádzal z praskliny širokej približne jednu stopu, ktorá sa objavila pod černastým, sčasti rozbitým oknom, kde Blödhgarm zabil čarodeja. Hoci škripot silnel, Eragon sňal ruku z ucha a ukázal na prasklinu.

„Pozri!“ zakričal na Aryu, ktorá chápavo prikývla. Znova si pritlačil ruku na ucho.

Odrazu zvuk z ničoho nič stíchol.

Eragon chvíľu čakal, potom pomaly spustil ruky. Tentoraz zatúžil nemať taký citlivý sluch.

Vtom sa prasklina ešte viac roztvorila – rozšírila sa až na niekoľko stôp – a rýchlo postupovala nadol po stene veže. Trhlina zasiahla kamenný svorník nad dverami veže ako blesk, otriasla ním a zem pri vchode zasypala spŕška menších kameňov. Hrad zaškrípal a predný múr hradnej veže sa začal nakláňať od rozbitého okna smerom k zlomenému svorníku.

„Utekajte!“ zakričal Eragon na Vardenov, hoci muži sa už medzitým rozpŕchli na všetky strany nádvoria a zúfalo sa snažili dostať spod dosahu vratkej veže. Eragon vykročil dopredu a v tlačenici bojovníkov celý napätý hľadal Rorana.

Nakoniec ho zbadal – zostal uväznený medzi skupinou mužov pri dverách. Eragon na nich volal, ale v tom zmätku ho nebolo počuť. Potom sa múr znova pohol. Zosunul sa o niekoľko ďalších palcov a naklonil sa ešte viac. Rorana zasypali kamene, stratil rovnováhu a potkol sa dozadu pod previs dverí.

Keď sa trocha spamätal, jeho oči sa stretli s Eragonovými. Eragon v jeho pohľade zbadal záblesk strachu a bezmocnosti, ktorý rýchlo vystriedala odovzdanosť. Akoby Roran vedel, že nech pobeží akokoľvek rýchlo, nedostane sa do bezpečia včas.

Na tvári sa mu zjavil krivý úsmev.

A veža sa zrútila.

Pád Kladiva

„Nie!“ vykríkol Eragon, keď veža s burácaním pochovala Rorana spolu s piatimi ďalšími mužmi pod päťmetrovou hromadou kamenia a nádvorie sa zaplnilo temným mračnom prachu.

Vykríkol tak hlasno, až ho zaškrabalo v krku a vzadu v hrdle zacítil klzkú krv s príchuťou medi. Nadýchol sa, zlomil sa v páse a rozkašlal sa.

„Vaetna,“ zasipel a mávol rukou. Ozval sa zvuk pripomínajúci šušťanie hodvábu, hustý sivý prach sa rozdelil a vzduch uprostred nádvoria sa prečistil. Eragon sa tak bál o Rorana, že sotva postrehol, koľko síl mu kúzlo odobralo.

„Nie, nie, nie, nie,“ mrmlal pre seba. Nemôže byť mŕtvy. Nemôže, nemôže, nemôže… Stále dokola si v duchu opakoval tú vetu, akoby tak mohol dosiahnuť jej pravdivosť. S každým zopakovaním sa však stávala čím ďalej, tým menej vyjadrením skutočnosti či nádeje a viac modlitbou adresovanou svetu.

Arya a ďalší vardenskí bojovníci pred ním kašlali a utierali si oči dlaňami. Mnohí sa krčili, akoby očakávali ranu, iní s úžasom hľadeli na predok poškodeného hradu. Trosky časti veže sa vyvalili do stredu nádvoria a zakryli mozaiku. Dva a pol miestnosti na druhom poschodí a jedna na treťom – tá, kde takou strašnou smrťou zomrel čarodej – boli náhle vystavené prírodným živlom. Komnaty a ich vybavenie vyzerali v plnom slnečnom svetle špinavé a ošumelé. Vnútri prievalu, kde sa práve ocitli, splašene cúvala hŕstka vojakov vyzbrojená samostrelmi. Tlačili sa, strkali a vybiehali dverami zo siení a mizli v útrobách hradu.

Eragon sa pokúsil odhadnúť hmotnosť jedného kvádrového kameňa v hromade trosiek; musel vážiť niekoľko metrákov. Keby spolu so Zafirou a s elfmi zabrali, určite by pomocou kúzel dokázali kamene posunúť, ale to by ich celkom vysililo a stali by sa zraniteľnými. A ešte by to trvalo neprimerane dlho. Na chvíľu pomyslel na Glaedra – zlatý drak bol dosť silný, aby zodvihol celú hromadu naraz –, ale uplynulo by priveľa času, kým by sa dostal k jeho eldunarí, a teraz bolo nevyhnutné poponáhľať sa. Okrem toho vedel, že by možno ani nedokázal presvedčiť Glaedra, aby s ním hovoril a aby pomohol zachrániť Rorana aj ďalších mužov.

Potom si spomenul, ako Roran stál pod previsom dverí pri vchode do veže tesne predtým, ako ho pohltil príval kamenia a prachu, a vtom mu došlo, čo má robiť.

„Zafira, pomôž im!“ vykríkol, kým odhadzoval štít, a vyrazil vpred.

Za sebou počul Aryu, ako čosi hovorí v starodávnom jazyku – niečo ako: Schovaj to! Nebol si však istý. Rýchlo ho dostihla a bežala vedľa neho s vytaseným mečom.

Keď dorazil k hromade trosiek, vyskočil čo najvyššie. Pristál jednou nohou na šikmej stene kamenného bloku, potom sa opäť odrazil a skákal z miesta na miesto ako kamzík šplhajúci sa zo strže. Takto síce riskoval, že naruší stabilitu kameňov, ale šlo o najrýchlejší spôsob, ako sa dostať tam, kam potreboval.

Posledným skokom sa vymrštil na okraj druhého podlažia a uháňal k dverám na opačnej strane miestnosti. Rozrazil ich takou silou, že zlomil zámku, dvere vyleteli z pántov, narazili do steny na chodbe za nimi a ťažké dubové dosky sa rozleteli.

Hnal sa chodbou ako opreteky. Vlastné kroky a dych mu pripadali čudne tlmené, akoby mal uši plné vody.

Keď sa priblížil k otvoreným dverám, spomalil. Zbadal miestnosť, kde pätica ozbrojencov diskutovala nad mapou. Ani jeden z nich si ho nevšimol.

Eragon utekal ďalej.

Prudko zahol za roh a zrazil sa s vojakom, ktorý šiel opačným smerom. Po náraze čelom do okraja mužovho štítu sa mu pred očami roztancovali hviezdičky. Chytil sa vojaka a chvíľu sa potácali po chodbe sem a tam ako párik opitých tanečníkov.

Vojak zaklial a snažil sa nájsť rovnováhu. „Čo je to s tebou, ty prekliaty…“ rozkričal sa, ale potom sa pozrel Eragonovi do tváre a vyvalil oči. „Ty!“

Eragon zovrel pravú päsť a udrel muža do brucha, priamo pod hrudný kôš, a vyhodil ho do stropu. „Ja,“ potvrdil, keď vojak dopadol na zem bez známok života.

Pokračoval ďalej po chodbe. Jeho zrýchlený tep akoby sa zdvojnásobil od chvíle, ako vbehol do veže; mal pocit, že mu srdce každú chvíľu vyletí z hrude.

Kadiaľ? uvažoval dychtivo, keď nazrel za ďalšie dvere a zasa nevidel nič než prázdnu miestnosť.

Konečne na špinavej vedľajšej chodbe zazrel točité schodisko. Bral schody po päť, nehľadiac na vlastnú bezpečnosť, a cestou dolu spomalil len raz, aby odstrčil z cesty vystrašeného lukostrelca.

Schody sa skončili a Eragon sa ocitol v miestnosti s vysokou klenbou, ktorá mu pripomenula katedrálu v Dras-Leone. Otočil sa na päte a rýchlo sa rozhliadol: štíty, zbrane a červené zástavy rozvešané po stenách, úzke okná tesne pod stropom, pochodne zasadené do držiakov z tepaného železa, prázdne kozuby, dlhé tmavé stoly vyrovnané pozdĺž oboch strán siene a stupienok na čele miestnosti, kde pred stoličkou s vysokým operadlom stál fúzatý muž v háve. Eragon sa ocitol v hlavnej sieni hradu. Napravo, medzi ním a dverami vedúcimi k vchodu do veže, stála skupina najmenej päťdesiatich vojakov. Od prekvapenia sa mykli, až sa zaleskli zlaté nite na ich tunikách.

„Zabite ho!“ skríkol šľachtic v háve skôr vystrašene než rozkazovačne. „Kto ho zabije, dostane tretinu mojich pokladov, to sľubujem!“

Eragona rozzúrilo, že ho zasa niečo zdrží. Vytrhol meč z pošvy, zodvihol ho nad hlavu a zareval: „Brisingr!“

Čepeľ obalili tajomné modré plamene, ktoré rýchlo postupovali hore k špičke. Páľava z ohňa mu zahriala ruku, rameno a jedno líce.

Uprel zrak na vojakov. „Zmiznite!“ zavrčal.

Vojaci chvíľku váhali, potom sa otočili a utiekli.

Eragon vyrazil vpred a nevšímal si vydesených oneskorencov potácajúcich sa blízko jeho horiaceho meča. Jeden muž zakopol a spadol rovno pred ním. Eragon ho preskočil bez toho, aby sa dotkol hoci len strapca na jeho helme. Ako bežal, plamene na čepeli sa naťahovali ako hriva cválajúceho koňa.

Prebehol cez dvojkrídlové dvere, ktoré chránili vstup do hlavnej siene, a ďalej uháňal dlhou širokou sálou lemovanou miestnosťami plnými vojakov – a aj ozubených kolies, kladiek a ďalších mechanizmov používaných na zdvíhanie a spúšťanie hradnej brány –, až nakoniec plnou rýchlosťou vrazil do padacej mreže prehradzujúcej cestu k miestu, kde stál Roran vo chvíli, keď sa veža zrútila.

Mreža sa pod jeho nárazom ohla, ale železo nepovolilo.

Zapotácal sa o krok naspäť.

Nasmeroval silu uloženú v diamantoch v opasku Belota Múdreho do Brisingra, odčerpal z drahokamov cennú zásobu energie a rozdúchal oheň meča do neznesiteľnej sily. Vydal bezslovný výkrik, natiahol ruku za seba a udrel do padacej mreže. Pokropili ho oranžové a žlté iskry, narobili mu jamky do rukavíc aj do tuniky a popálili ho na holej koži. Kúsok roztaveného syčiaceho železa mu kvapol na špičku topánky. Šklbol nohou a striasol ho.

Po tretej rane sa odlomil stred mreže. Odseknuté konce kovových tyčí boli dobiela rozpálené a osvetľovali okolie tlmenou žiarou.

Eragon nechal plamene stúpajúce z Brisingra zhasnúť a prešiel otvorom, ktorý si vysekal.

Utekal doľava, potom doprava a zasa doľava po chodbe, ktorá sa kľukatila, aby spomalila postup prípadných útočníkov, ktorým by sa podarilo vstúpiť do veže.

Keď zabočil za posledný roh, uvidel svoj cieľ: vstupnú halu zavalenú troskami. Ani jeho bystrý elfí zrak nedokázal v prítmí rozoznať viac než hlavné obrysy, lebo padajúce kamene uhasili pochodne na stenách. Začul čudné vrčanie a šramot, akoby sa nejaké nemotorné zviera prehrabávalo sutinami.

„Naina,“ zašepkal.

Priestor ožiarilo vznášajúce sa modré svetlo a v ňom pred sebou zbadal Rorana pokrytého prachom, krvou, popolom, ako hrozivo cerí zuby, stojí nad mŕtvolami dvoch vojakov a zápolí s tretím.

Vojak prižmúril oči, keď sa rozjasnilo. Roran využil mužovo rozptýlenie a stlačil ho na kolená, vzal dýku z jeho opasku a zabodol mu ju pod okraj čeľuste.

Vojak dvakrát kopol a znehybnel.

Keď sa Roran dychčiac zodvihol, z prstov mu kvapkala krv. S čudne meravým výrazom sa pozrel na Eragona.

„Už bolo načase…“ dostal zo seba. Potom obrátil oči stĺpkom a omdlel.

Tiene na obzore

Ak chcel Eragon Rorana zachytiť, skôr než sa zvalí na zem, musel pustiť Brisingr, čo sa mu veľmi nepáčilo. Roztvoril však dlaň a meč zacinkal o kameň, práve keď mu bezvládny bratanec klesol do náručia.

„Je vážne zranený?“ opýtala sa Arya.

Eragon sa prekvapene mykol, keď zistil, že elfka s Blödhgarmom stoja vedľa neho. „Hádam nie.“ Párkrát poplieskal Rorana po zaprášených lícach. V nevýraznej ľadovomodrej žiare kúzla vyzeral vyčerpane. Oči mu lemovali pomliaždeniny a pery mali fialkastý odtieň, akoby si ich zafarbil šťavou z ostružín. „No tak, preber sa.“

Po pár sekundách sa Roranovi zachveli viečka. Otvoril oči a zmätene sa rozhliadol. Eragona zaplavila taká silná úľava, že ju cítil na jazyku. „Na chvíľu si stratil vedomie,“ vysvetlil bratancovi.

„Aha.“

Žije! ohlásil Eragon Zafire. Podstúpil riziko kratučkého okamihu spojenia.

Cítil jej radosť. To je dobre. Zostanem tu a pomôžem elfom odsunúť kamene. Keď ma budeš potrebovať, zakrič a ja si k tebe nájdem cestu.

Roranovo krúžkové brnenie zacinkalo, keď mu Eragon pomáhal na nohy. „Čo ostatní?“ opýtal sa a kývol bradou k hromade trosiek.

Roran pokrútil hlavou.

„Si si istý?“

„Tam dolu nemohol nikto prežiť. Ja som unikol len preto… lebo ma sčasti chránil previs nad dverami.“

„Si v poriadku?“

„Čože?“ zamračil sa Roran a tváril sa roztržito, akoby mu tá myšlienka ani nenapadla. „Som… Možno mám zlomené zápästie. Nič vážne.“

Eragon vrhol ospravedlňujúci pohľad na Blödhgarma. Na elfovej tvári sa mihol nepatrný náznak nespokojnosti, ale podišiel k Roranovi a jemne ho oslovil: „Keby si dovolil…“ Natiahol ruku k Roranovmu zranenému zápästiu.

Kým sa Blödhgarm lopotil s Roranom, Eragon zdvihol Brisingr a spolu s Aryou hliadkovali pri vchode pre prípad, že by na nich nebodaj zaútočili nejakí ľahkomyseľní vojaci.

„Tak, hotovo,“ povedal Blödhgarm a vrátil sa k ostatným. Roran pokrútil zápästím, aby ho vyskúšal.

Spokojne elfovi poďakoval, potom spustil ruku a pohľadal na zemi medzi sutinami svoje kladivo. Upravil si brnenie a pozrel sa smerom k vchodu. „Už mám dosť toho Bradburna,“ povedal zdanlivo pokojným tónom. „Už pridlho sedí na svojom tróne a podľa mňa by sme ho mali odbremeniť od jeho povinností. Súhlasíš, Arya?“

„Áno,“ prisvedčila.

„Dobre, poďme sa poobzerať po tom pupkatom starom hlupákovi. Dám mu pár nežných štuchancov kladivom na pamiatku všetkých, ktorých sme dnes stratili,“ navrhol Roran.

„Pred pár minútami bol v hlavnej sále,“ podotkol Eragon. „Pochybujem však, že tam čaká, kým sa vrátime.“

Roran pokýval hlavou. „Tak si ho budeme musieť nájsť.“ A vyrazil dopredu.

Eragon ukončil svetelné zaklínadlo a ponáhľal sa za bratancom s Brisingrom v pohotovosti. Arya s Blödhgarmom sa držali tak blízko neho, ako im to kľukatá chodba dovoľovala.

Miestnosť, do ktorej chodba ústila, bola prázdna, rovnako ako hlavná sála hradu, kde nedávnu prítomnosť desiatok vojakov a hodnostárov dokazovala jedine hojdajúca sa helmica na zemi.

Eragon s Roranom prebehli okolo mramorového stupňa a Eragon prispôsobil rýchlosť Roranovmu tempu. Vykopli dvere naľavo od stupňa a hnali sa hore po schodoch.

Na každom poschodí sa zastavili, aby Blödhgarm pátral v mysli po miestodržiteľovi Bradburnovi a jeho sprievode, ale nenašiel po nich nijaké stopy.

Keď dorazili na tretie poschodie, Eragon začul splašené kroky a uvidel, ako klenutú chodbu pred Roranom zaplnila húština kopijí. Jedna bodla Rorana do líca a pravého stehna a koleno sa mu sfarbilo od krvi. Zareval ako ranený medveď a začal mlátiť do kopijí štítom v snahe pretlačiť sa posledných pár krokov von zo schodiskovej šachty. Muži v panike kričali.

Eragon si prehodil Brisingr do ľavej ruky, potom sa prekĺzol okolo Rorana, chytil jednu kopiju za násadu a vytrhol ju z čejsi ruky. Obrátil kopiju a hodil ju do stredu medzi mužov natlačených v klenutom priechode. Niekto vykríkol a v hradbe tiel sa objavila medzera. Eragon to ešte niekoľkokrát zopakoval a onedlho sa počet vojakov tak znížil, že Roran ich dokázal vytlačiť zo schodiskovej šachty.

Dvanásť ostatných vojakov sa rozmiestnilo po širokej podeste so stĺpovým zábradlím, aby získali manévrovací priestor. Roran znova zareval a vrhol sa na najbližšieho muža. Odrazil jeho meč, skočil k nemu a udrel ho do helmy, takže zacinkala ako železný hrniec.

Eragon rýchlo prebehol cez odpočívadlo a pustil sa do dvojice vojakov stojacich blízko seba. Zrazil ich na zem a jediným bodnutím Brisingra poslal oboch na onen svet. Vzápätí vzduchom k nemu prisvišťala roztočená sekera. Prikrčil sa, prehodil jedného muža cez zábradlie a vzápätí sa zbavil dvoch ďalších, čo ho chceli vypitvať zahnutými dýkami.

Potom medzi mužov nečujne vbehli Arya s Blödhgarmom. Vďaka elfskej ladnosti pôsobil ich zápas skôr ako šikovne zinscenované predstavenie než odporná bitka, akou bola väčšina bojov.

V prívale rinčiaceho kovu, zlámaných kostí a odseknutých končatín tí štyria pobili zvyšok vojakov. Ako vždy bitka Eragona vzpružila. Pripadal si, akoby naňho niekto vylial vedro studenej vody. Vnímal jasnejšie než pri akejkoľvek inej činnosti.

Roran sa predklonil, oprel sa rukami o kolená a ťažko odfukoval, akoby práve dokončil preteky.

„Mám?“ opýtal sa Eragon a ukázal na rezné rany na jeho líci a stehne.

Roran zopár ráz vyskúšal, či ho zranená noha udrží. „To počká. Najprv poďme nájsť Bradburna.“

S Eragonom na čele zamierili naspäť do schodiskovej šachty a opäť stúpali nahor. Po ďalších piatich minútach hľadania ho nakoniec našli zabarikádovaného v najvyššej komnate v najzápadnejšej veži hradu. Eragon, Arya a Blödhgarm pomocou mnohých zaklínadiel rozobrali dvere a horu nábytku nahromadeného za nimi. Keď spolu s Roranom vošli dnu, vysokopostavení sluhovia a hradná stráž, ktorí sa zhromaždili pred Bradburnom, zbledli a väčšina z nich sa roztriasla od strachu. Eragonovi sa uľavilo, že nemusel zabiť viac než troch strážnikov, aby prinútili skupinu odložiť zbrane a vzdať sa. Potom si Arya stala proti Bradburnovi, ktorý po celý čas mlčal, a vyzvala ho: „Prikážete svojmu vojsku, aby sa vzdalo? Zostalo len pár vojakov, ale ešte vždy môžete zachrániť ich životy.“

„To neurobím, aj keby som mohol,“ odsekol Bradburn hlasom takým plným nenávistného a uštipačného výsmechu, až ho Eragon takmer udrel. „Nečakaj odo mňa nijaké ústupky, elfka. Nevydám svojich mužov prostým, neprirodzeným bytostiam, ako si ty. Smrť bude pre nich lepšia. A nemysli si, že ma nalákaš na sladké slová. Viem o vašom spojenectve s urgalmi a skôr by som veril hadovi než niekomu, kto sa delí o chlieb s tými netvormi.“

Arya prikývla a natiahla ruku s otvorenou dlaňou k Bradburnovmu lícu. Zavrela oči a na nejaký čas obaja znehybneli. Eragon zapátral v mysli a zacítil prudký súboj vôlí, keď si Arya prerážala cestu cez Bradburnove obrany. Trvalo to celú minútu, ale nakoniec ovládla jeho myseľ a pustila sa do vyvolávania a skúmania jeho spomienok, kým neodhalila charakter jeho ochranných kúzel. Potom prehovorila starodávnym jazykom a vyriekla zložité zaklínadlo, aby tie obrany obišla a Bradburna uspala. Keď skončila, zavrel oči a s povzdychom sa jej zosunul do náručia.

„Zabila ho!“ zareval jeden strážnik a medzi mužmi sa začali ozývať výkriky strachu a pobúrenia.

Kým sa ich Eragon pokúšal presvedčiť, že to nie je pravda, začul, ako sa niekde v diaľke rozoznela vardenská trúbka. Onedlho sa ozvala ďalšia, tentoraz už bližšie, potom ešte ďalšia a neskôr zachytil útržky niečoho ako slabý jasot z nádvoria pod nimi.

S Aryou si vymenili zmätené pohľady a postupne vyzreli zo všetkých okien komnaty.

Na západ a na juh sa rozprestierala Belatona. Bolo to veľké prekvitajúce mesto, jedno z najväčších v Kráľovstve. Neďaleko hradu sa vypínali pôsobivé kamenné budovy so šikmými strechami a s arkierovými oknami, o kúsok ďalej stáli omietnuté drevené domy. V niekoľkých hrazdených budovách počas bojov vypukol požiar a dym napĺňal vzduch hnedým oparom, ktorý štípal v očiach aj krkoch.

Asi míľu juhozápadne od mesta sa rozprestieral vardenský vojenský tábor: dlhé rady vyblednutých vlnených stanov lemované kolmi a výkopmi a pár veľkých stanov v žiarivých farbách s vlajkami a so zástavami. Na holej zemi ležali stovky zranených. V stanoch liečiteľov už totiž nebolo voľné miesto.

Severne od mesta, za dokmi a skladmi, sa nachádzalo jazero Leona, rozľahlá vodná plocha, na ktorej sa občas objavil hrebeň vlny.

Od západu sa po nebi blížila kopa čiernych mračien, ktorá sa týčila vysoko nad mestom a zrejme ho mala onedlho zahaliť do záhybov dažďa padajúceho z oblohy ako suknica. Tu a tam sa v hlbinách búrky zablesklo modravé svetlo a hromy burácali ani rozzúrená beštia.

Eragon však nikde nevidel príčinu rozruchu, ktorý prilákal jeho pozornosť.

Pribehli s Aryou k oknu priamo nad nádvorím. Zafira spolu so skupinou mužov a elfov práve dokončila odpratávanie kameňov pred hradnou vežou. Eragon zapískal, a keď dračica zodvihla oči, zamával jej. Jej dlhé čeľuste sa roztvorili do zubatého úškľabku a vyfúkla k nemu stužku dymu.

„Hej! Čo sa deje?“ zakričal Eragon.

Jeden z Vardenov stojacich na hradbách zodvihol ruku a ukázal na východ. „Tieňobijca, pozri sa! Prichádzajú mačkolaci! Mačkolaci idú!“

Eragonovi prebehol mráz po chrbte. Pozrel sa smerom, ktorý mu muž naznačil, a tentoraz uvidel veľa malých záhadných postáv vynárajúcich sa spoza kopčeka niekoľko míľ odtiaľ, na druhej strane rieky Jiet. Niektorí kráčali po štyroch, iní po dvoch, ale boli priďaleko, aby mohol s istotou vyhlásiť, že ide o mačkolakov.

„Je to možné?“ začudovala sa Arya.

„Neviem… Nech je to ktokoľvek, onedlho to zistíme.“

Kráľ mačkolakov

Eragon stál na stupienku v hlavnej sále hradnej veže, hneď napravo od Bradburnovho trónu. Ľavú ruku mal položenú na hlavici Brisingra zasunutého v pošve. Z druhej strany stál hlavný veliteľ Vardenov Jörmundur s helmicou pod ľavou pazuchou. Hnedé, na bokoch prešedivené vlasy mal zopnuté dozadu do dlhého vrkoča. Na úzkej tvári mal prázdny výraz človeka, ktorý je zvyknutý čakať na druhých. Eragon si všimol, že spod chrániča pravého predlaktia mu vyteká pramienok krvi. Vojvoda musel byť zranený, ale bolesť nedal najavo.

Medzi nimi sedela ich vodkyňa Nasuada, oslnivá v zelenožltých šatách, do ktorých sa obliekla len pred chvíľkou, keď vymenila žiarivé vojnové rúcho za odev vhodnejší na panovanie. Biely plátenný obväz na ľavej ruke svedčil o tom, že aj na nej nedávny boj zanechal stopu.

Tlmeným hlasom, aby ju počuli len Eragon s Jörmundurom, povedala: „Keby sa nám tak podarilo získať ich podporu…“

„Čo však budú chcieť na revanš?“ opýtal sa Jörmundur. „Truhlice máme takmer prázdne a budúcnosť je neistá.“

Nasuade sa pri odpovedi sotva pohli pery. „Možno čakajú len na príležitosť pomstiť sa Galbatorixovi. Ak to tak nie je, budeme musieť nájsť niečo iné než zlato, čím by sme ich presvedčili, aby sa k nám pridali.“

Na chvíľu sa medzi nimi rozhostilo ticho.

„Mohla by si im ponúknuť zopár sudov smotany,“ nadhodil Eragon po chvíli, čo Jörmundura úprimne rozosmialo. Aj Nasuada sa ticho zasmiala.

Ich rozhovor prerušilo trúbenie spred hlavnej sály. Potom cez otvorené dvere na druhom konci siene vstúpilo plavovlasé páža oblečené do tuniky so znakom Vardenov – s bielym drakom držiacim ružu nad mečom, ktorý mieril dolu na červenú plochu. Páža zabúchalo o podlahu obradnou palicou a tenulinkým spevavým hlasom ohlásilo: „Jeho najvznešenejšia kráľovská výsosť Grimrr Pollabka, kráľ mačkolakov, pán osamelých miest, vládca nočných území a ten, čo kráča sám.“

Čudný titul: ten, čo kráča sám, poznamenal Eragon smerom k Zafire.

Zaslúžený, povedala by som, odvetila a on vycítil jej pobavenie, aj keď nedovidel na miesto v hradnej veži, kde ležala stočená do ozrutného klbka.

Páža ustúpilo a cez dvere vkráčal Grimrr Pollabka v ľudskej podobe, nasledovaný ďalšími štyrmi mačkolakmi, nečujne našľapujúcimi na veľké chlpaté labky. Tí štyria sa podobali na Solembuma, jediného mačkolaka, ktorého Eragon dosiaľ videl vo zvieracej podobe: mali mohutné plecia a dlhé nohy, krátke tmavé pásy chlpov okolo krku a v kohútiku, strapaté uši a chvosty s čiernou špičkou, ktorými ladne mávali z boka na bok.

Grimrr Pollabka sa však nepodobal na nijakého človeka ani na zviera, ktoré Eragon videl. Meral približne štyri stopy ako trpaslíci, ale s trpaslíkom ani s človekom by si ho nikto nepomýlil. Mal drobnú špicatú bradu, široké lícne kosti a spod obočia zatočeného dohora mu vykúkali zošikmené zelené oči lemované vejárovitými riasami. Čierne strapaté vlasy mu vpredu padali do čela a na bokoch a vzadu mu splývali na plecia, kde boli hladké a lesklé ako srsť jeho spoločníkov. Eragon nedokázal odhadnúť jeho vek.

Jediným Grimrrovým odevom bola hrubá kožená vesta a bedrová zásterka z králičej kože. Vpredu na veste mal priviazané lebky asi tucta zvierat – vtákov, myší a ďalšej drobnej zveri –, ktoré pri chôdzi štrngali o seba. Spod pásika bedrového rúška mu z puzdra šikmo vytŕčala dýka. Na červenohnedej koži mal početné jazvy, úzke a biele ako škrabance na starom stole. A ako naznačovalo jeho meno, chýbali mu dva prsty na ľavej ruke – zrejme mu ich niekto odhryzol.

Napriek svojim jemným črtám bol Grimrr bezpochyby samec: mal tvrdé šľachovité svaly na ramenách a hrudi, útle boky a pevný krok, ktorým sa pomaly blížil k Nasuade.

Nik z mačkolakov si podľa všetkého nevšímal ľudí zoradených po oboch stranách siene, až kým sa Grimrr nedostal do blízkosti bylinkárky Angely, ktorá stála vedľa Rorana a šiestimi ihlicami súčasne plietla pruhovanú ponožku.

Keď Grimrr zbadal bylinkárku, prižmúril oči a vlasy sa mu zavlnili a naježili rovnako ako srsť jeho štyroch strážcov. Ohrnul pery, odkryl pár zahnutých bielych hryzákov a na Eragonov úžas krátko a hlasno zasyčal.

Angela zodvihla oči od ponožky s vlažným sebaistým výrazom. „Píp píp,“ povedala.

Eragon si chvíľu myslel, že mačkolak na ňu skočí. Na Grimrrovom krku a lícach naskákali tmavočervené škvrny, nozdry sa mu rozšírili a ticho na ňu zaprskal. Ostatní mačkolaci sa prikrčili s ušami tesne pritlačenými k hlavám, pripravení vrhnúť sa na ňu.

Eragon začul, ako ľudia po celej sále povytiahli čepele z puzdier.

Grimrr ešte raz zasyčal, potom sa od bylinkárky odvrátil a pokračoval v chôdzi. Keď posledný mačkolak míňal Angelu, zodvihol labu a kradmo sa ohnal po šnúrke priadze, ktorá visela z Angeliných ihlíc, ako by to urobila rozmaznaná domáca mačka.

Zafiru to zmiatlo rovnako ako Eragona. Píp píp? opýtala sa.

Pokrčil plecami, lebo zabudol na to, že ho nevidí. Ktovie, prečo Angela niečo robí alebo hovorí.

Grimrr konečne došiel k Nasuade. Zastavil sa pred ňou a nepatrne sklonil hlavu, aby dal najavo vrcholnú sebaistotu, dokonca namyslenosť charakteristickú pre mačky, drakov a niektoré urodzené ženy.

„Pani Nasuada,“ prehovoril. Mal prekvapujúco hlboký hlas, ktorý by sa hodil skôr na tlmené prerývané vrčanie samcovi divej mačky než chlapcovi, na ktorého sa podobal.

Nasuada tiež sklonila hlavu. „Kráľ Pollabka, srdečne vás vítam medzi Vardenmi, vás aj celú vašu rasu. Ospravedlňte nášho neprítomného spojenca kráľa Orrina zo Surdy. Nemohol vás privítať, ako si želal, lebo dosiaľ so svojimi vojakmi bráni naše západné krídlo pred Galbatorixovými oddielmi.“

„Samozrejme, pani Nasuada,“ odpovedal Grimrr, a keď prehovoril, jeho ostré zuby sa zablýskali. „K nepriateľom sa nikdy nesmiete obracať chrbtom.“

„Napriek tomu… Čomu vďačíme za nečakané potešenie z tejto návštevy, vaša výsosť? Mačkolaci boli vždy povestní svojou uzavretosťou a samotárstvom, ako aj tým, že sa nezapájajú do sporov svojej doby, najmä od pádu Jazdcov. Človek by takmer povedal, že váš rod posledných sto rokov pôsobí skôr ako legenda než ako skutočnosť. Prečo ste sa teda teraz rozhodli ukázať?“

Grimrr zodvihol pravú ruku a namieril ohnutý prst zakončený pazúrovým nechtom na Eragona.

„Kvôli nemu,“ zavrčal mačkolak. „Jeden lovec nezaútočí na iného, kým ten druhý neodhalí svoju slabinu. A Galbatorix nám tú svoju už ukázal: nezabije Eragona Tieňobijcu ani Zafiru Žiarivú šupinu. Na túto príležitosť sme dlho čakali a chceme sa jej chopiť. Galbatorix sa naučí mať z nás strach a nenávidieť nás, až si nakoniec uvedomí, akú veľkú chybu spravil, a zistí, že sme ho zničili my. A aká lahodná bude táto pomsta, lahodná ako kus jemného mäsa z mladého kanca!“

„Nadišiel čas, ľudia,“ pokračoval mačkolak, „aby všetky rasy, dokonca aj mačkolaci, spolu povstali a ukázali Galbatorixovi, že nezlomil našu vôľu bojovať. Pridáme sa k vášmu vojsku, pani Nasuada, ako nezávislí spojenci a pomôžeme vám to dosiahnuť.“

Eragon nedokázal rozoznať, čo si myslí Nasuada, ale jeho aj Zafiru mačkolakova reč ohromila.

Po krátkej odmlke Nasuada povedala: „Výsosť, vaše slová veľmi lahodia môjmu uchu. No prv než prijmem vašu ponuku, musíte mi odpovedať na pár otázok, ak súhlasíte.“

S výrazom neochvejnej ľahostajnosti Grimrr mávol rukou. „Súhlasím.“

„Musím priznať, že vaša rasa bola taká tajuplná a taká nepostihnuteľná, že som o vašej výsosti až do dnešného dňa nepočula. Vlastne som ani nevedela, že máte nejakého vládcu.“

„Nie som taký kráľ ako tí vaši,“ odvetil Grimrr. „Mačkolaci spravidla uprednostňujú samotu, ale ak ideme do vojny, aj my si musíme zvoliť vodcu.“

„Chápem. Hovoríte teda v mene celej svojej rasy alebo len za tých, čo pricestovali s vami?“

Grimrrova hruď sa zodvihla a zatváril sa ešte samoľúbejšie. „Pani Nasuada, hovorím v mene celého svojho druhu,“ zapriadol spokojne. „Prišiel sem bojovať každý zdatný mačkolak v Alagaëzii – okrem tých, čo sa starajú o mladé. Je nás málo, ale zúrivosťou v boji sa nám nikto nevyrovná. Velím aj jednotvarom, hoci nemôžem hovoriť v ich mene, lebo jednotvary sú nemé ako iné zvieratá. Napriek tomu urobia to, čo od nich budeme chcieť.“

„Jednotvary?“ začudovala sa Nasuada.

„Vy im hovoríte mačky. Nevedia meniť svoju podobu ako my.“

„A tiež podliehajú vášmu veleniu?“

„Áno. Obdivujú nás… čo je celkom prirodzené.“

Ak hovorí pravdu, povedal Eragon Zafire, mačkolaci by nám mohli veľmi pomôcť.

Potom sa Nasuada opýtala: „A čo od nás požadujete výmenou za svoju pomoc, kráľ Pollabka?“ Letmo sa pozrela na Eragona, usmiala sa a dodala: „Môžeme vám ponúknuť toľko smotany, koľko si budete želať, ale okrem toho sú naše zdroje obmedzené. Ak vaši bojovníci očakávajú, že im za utrpenie zaplatíme, obávam sa, že ich sklamem.“

„Smotana je pre mačiatka a zlato nás vôbec nezaujíma,“ vyhlásil Grimrr. Počas reči zodvihol pravú ruku a ospalo si prezrel nechty. „Máme takéto podmienky: každý z nás dostane dýku, s ktorou bude bojovať, pokiaľ nejakú nemá. Každý z nás bude mať dve súpravy brnenia na mieru – jednu na boj, keď stojíme na dvoch, a jednu, keď sme na štyroch. Nepotrebujeme nijaký iný výstroj: nijaké stany, prikrývky, taniere ani lyžice. Každému z nás sľúbite jednu kačku, tetrova, kurča alebo podobného vtáka na deň a na každý druhý deň misku čerstvo posekanej pečene. A keby sme sa rozhodli, že svoje jedlo nezjeme, odložíte ho pre nás. Ak túto vojnu vyhráte, každý, kto sa stane vaším ďalším kráľom – a všetci, čo získajú tento titul po ňom –, bude mať na čestnom mieste vedľa trónu mäkký vankúš, kam sa bude môcť usadiť jeden z nás, ak budeme chcieť.“

„Vyjednávate ako trpasličí zákonodarca,“ odmerane povedala Nasuada. Naklonila sa k Jörmundurovi a Eragon ju počul zašepkať: „Máme dosť pečene, aby sme ich všetkých nakŕmili?“

„Myslím, že áno,“ potvrdil Jörmundur rovnako tlmeným hlasom. „Záleží však na veľkosti tej misky.“

Nasuada sa vystrela na tróne. „Dve súpravy brnenia je priveľa, kráľ Pollabka. Vaši bojovníci sa budú musieť rozhodnúť, či chcú bojovať ako mačky, alebo ako ľudia, a potom sa riadiť týmto rozhodnutím. Nemôžem si dovoliť vybaviť ich na oba spôsoby boja.“

Eragon si bol istý, že keby Grimrr mal chvost, pohadzoval by ním sem a tam. Takto mačkolak len zmenil postoj, akoby nevydržal stáť dlho na jednom mieste. „Dobre, pani Nasuada.“

„Je tu ešte niečo: Galbatorix má všade svojich vyzvedačov a zabijakov. Preto sa môžete pridať k Vardenom len pod podmienkou, že dovolíte, aby jeden z našich čarodejov preskúmal vaše spomienky. Musíme sa ubezpečiť, že Galbatorix nad vami nemá nijakú moc.“

Grimrr si odfrkol. „Boli by ste hlúpi, keby ste to neurobili. Ak má niekto odvahu čítať naše myšlienky, nech tak urobí. No nie ona,“ zdôraznil a otočil sa, aby ukázal na Angelu. „Ona nikdy.“

Nasuada zaváhala a Eragon videl, že by sa rada opýtala prečo, ale ovládla sa. „Dohodnuté. Okamžite pošlú po čarodejov, aby sme mohli túto vec čo najrýchlejšie vyriešiť. Ak nezistia nič nežiaduce – a tým som si istá –, bude mi cťou ustanoviť spojenectvo medzi vami a Vardenmi, kráľ Pollabka.“

Pri jej slovách všetci ľudia v sále vrátane Angely začali nadšene tlieskať. Dokonca aj elfovia vyzerali potešení.

Mačkolaci na to však nijako nereagovali, iba pre nepríjemný hluk sklopili uši dozadu.

Následky

Eragon zastonal a oprel sa o Zafiru. Položil si ruky na kolená, skĺzol po jej hrboľatých šupinách, kým nedosadol na zem, a potom natiahol nohy.

„Som hladný!“ zvolal.

Boli so Zafirou na nádvorí hradu, kúsok od mužov, čo priestor upratovali – nakladali na vozy kamene rovnako ako telá mŕtvych –, aj od ľudí, čo prúdili dnu a von z poškodenej budovy. Mnohí sa zúčastnili na audiencii kráľa Pollabku a teraz odchádzali, aby sa venovali iným záležitostiam. Neďaleko stál na stráži Blödhgarm so štyrmi ďalšími elfmi.

„Oj!“ vykríkol niekto.

Eragon zodvihol zrak. Z hradnej veže k nemu kráčal Roran. Pár krokov za ním cupitala Angela, až jej priadza viala vo vzduchu, ako sa snažila udržať s ním tempo.

„Kam sa chystáš?“ opýtal sa Eragon, keď pred ním bratanec zastal.

„Pomôcť zabezpečiť mesto a postarať sa o väzňov.“

„Aha…“ Eragon preletel pohľadom po nádvorí plnom vzruchu a potom sa pristavil na Roranovej dobitej tvári. „Bojoval si dobre.“

„Ty tiež.“

Nato presunul pozornosť na Angelu, ktorá už zasa plietla a jej prsty sa pohybovali tak rýchlo, že ich nestíhal sledovať. „Píp píp?“ opýtal sa.

Po tvári jej prebehol prešibaný výraz a potriasla hlavou, až jej poskočili objemné kučery. „To je príbeh na inokedy.“

Bez námietok prijal jej vyhýbavú odpoveď. Nečakal, že by mu to vysvetlila. To robila len málokedy.

„A vy?“ opýtal sa Roran, „Kam pôjdete vy?“

My si pôjdeme zohnať nejaké jedlo, odpovedala Zafira a štuchla do Eragona ňufákom, až zacítil jej horúci dych.

Roran prikývol. „To znie úplne najlepšie. Takže sa uvidíme večer v tábore.“ Keď sa otočil na odchod, dodal: „Pozdravte odo mňa Katrinu.“

Angela zastrčila pletenie do prešívanej tašky, ktorú mala uviazanú okolo pása. „Myslím, že aj ja už pôjdem. Musím dozrieť na odvar, čo sa mi varí v stane, a nájsť jedného mačkolaka.“

„Grimrra?“

„Nie, nie – jednu starú priateľku, Solembumovu matku. Teda, ak ešte žije. Dúfam, že áno.“ Zodvihla ruku k čelu, palec a ukazovák spojila do krúžku a prehnane veselo vykríkla: „Tak, majte sa!“ a odbehla.

Vysadni mi na chrbát, vyzvala Zafira Eragona, zodvihla labu, a nechala ho tak bez opory.

Vyšplhal sa do sedla za jej krkom a dračica za zvuku kože šúchajúcej sa o kožu roztiahla obrovské krídla. Ten pohyb vytvoril závan takmer nečujného vetra, ktorý sa šíril ako vlny na rybníku. Po celom nádvorí sa ľudia zastavovali, aby sa na ňu pozreli.

Keď zodvihla krídla nad hlavu, Eragon zbadal sieť fialkastých žíl, ktoré v nich pulzovali a premieňali sa na prázdne červičie chodbičky, keď tlak krvi medzi údermi jej mocného srdca poľavoval. Potom to s ním šklblo a svet okolo neho sa bláznivo naklonil, lebo Zafira vyskočila z nádvoria na vrchol hradieb, kde chvíľu balansovala na cimburí, až praskali kamene medzi špičkami jej pazúrov. Pevne sa chytil ostňa na krku pred sebou, aby sa udržal.

Svet sa znova nahol a Zafira vystrelila hore. Eragon ucítil štipľavú chuť a zápach a začali ho páliť oči z hustého dymu, ktorý sa držal nad Belatonou ako prikrývka bolesti, zlosti a zármutku. Zafira dvakrát silno mávla krídlami a vynorila sa z dymu do slnečného svitu nad rozhorúčenými ulicami mesta. Potom prestala pohybovať krídlami, plachtila v kruhoch a dovolila stúpajúcemu horúcemu vzduchu, aby ju vyniesol ešte vyššie.

Hoci bol Eragon unavený, vychutnával si veľkolepý výhľad. Hrmiaca búrka sa každú chvíľu chystala pohltiť celú Belatonu. Jej predný okraj žiaril nabielo a trblietal sa, kým o kus ďalej sa prevaľovali kopovité mračná atramentovej farby, ktorá skrývala ich obsah okrem okamihov, keď ich prežiarili blesky. Inde Eragonovu pozornosť upútalo trblietavé jazero či stovky malých zelenajúcich sa fariem roztrúsených po krajine, ale nič z toho nebolo také pôsobivé ako hora mrakov.

Ako vždy mal pocit výsady, že môže hľadieť na svet z takej výšky, lebo si uvedomoval, ako málo ľudí dostane v živote šancu zalietať si na drakovi.

Zafira nepatrne pohla krídlami a začala plachtiť dolu pomedzi sivé stany, ktoré tvorili vardenský tábor.

Od západu zavial silný vietor, zvestujúci blížiacu sa búrku. Eragon sa nahrbil a ovinul ruky ešte pevnejšie okolo ostňa na Zafirinom krku. Sledoval, ako cez pole pod nimi uháňajú lesklé vlnky stebiel ohýbaných narastajúcim vetrom. Rozvlnená tráva mu pripomínala kožuch obrovského zeleného zvieraťa.

Zafira sa prehnala ponad stany a spustila sa k čistine vyhradenej pre ňu. Nejaký kôň vystrašene zaerdžal. Eragon sa zodvihol v sedle, zatiaľ čo dračica roztiahla krídla a spomalila, až sa takmer zastavila nad rozhrabanou zemou. Náraz vyhodil Eragona dopredu.

Prepáč, ospravedlnila sa mu. Snažila som sa pristáť čo najplynulejšie.

Ja viem.

Už keď Eragon zosadal, uvidel, ako sa k nemu ponáhľa Katrina. Dlhé gaštanové vlasy jej cestou poletovali okolo hlavy. Vietor jej obopol šaty okolo tela a odhalil oblinu jej rastúceho bruška.

„Čo je nové?“ zavolala s obavou v hlase.

„Počula si o mačkolakoch?“

Prikývla.

„Nijaké ďalšie dôležité správy nemám. Roran je v poriadku. Mám ťa od neho pozdravovať.“

Viditeľne sa jej uľavilo, ale jej znepokojenie sa napriek tomu úplne nevytratilo. „Takže sa mu nestalo nič?“ ukázala na prstienok na ľavom prostredníku. Bol to jeden z dvoch prsteňov, ktoré Eragon pre ňu a Rorana naplnil čarodejnou mocou, aby vedeli, keby sa ten druhý ocitol v nebezpečenstve. „Asi pred hodinou som čosi zacítila a bála som sa, že…“

Eragon pokrútil hlavou. „Roran ti o tom porozpráva. Má zopár škrabancov a modrín, inak nič. No vyľakal ma na smrť.“

Katrinine obavy ešte narástli. Potom sa s badateľným premáhaním usmiala. „Aspoňže ste obaja nažive.“

Rozlúčili sa a Eragon so Zafirou vyrazili do jedného z jedálenských stanov blízko vardenských ohňov, kde sa varilo. Tam sa pustili do mäsa a medoviny, zatiaľ čo okolo nich skučal vietor a návaly dažďa búchali do trepotajúceho sa stanu.

Keď Eragon zahryzol do plátku pečeného bravčového žalúdka, Zafira sa opýtala: Je to dobré? Lahodné?

„Mhmm,“ pochvaľoval si Eragon a po brade mu stekali pramienky šťavy.

Spomienky mŕtvych

„Galbatorix je nepredvídateľný šialenec, ale vo svojich úvahách sa dopúšťa aj chýb, ktoré by obyčajný človek nespravil. Ak ich dokážeš nájsť, Eragon, potom ho možno so Zafirou porazíte.“ Brom si s vážnou tvárou vytiahol fajku z úst. „Dúfam, že to dokážete. Mojou najväčšou túžbou je, aby ste ty a Zafira žili dlhý a plodný život bez strachu z Galbatorixa a Kráľovstva. Kiežby som vás mohol ochrániť pred všetkými nebezpečenstvami, čo na vás číhajú, ale, žiaľ, to nie je v mojich silách. Jediné, čo môžem urobiť, je poradiť ti a naučiť ťa, čo stihnem, teraz, kým som ešte tu… syn môj. Nech sa s tebou stane čokoľvek, vedz, že ťa milujem rovnako, ako ťa milovala tvoja matka. Nech ti bdelé hviezdy svietia, Eragon, Bromov syn.“

Eragon otvoril oči, keď jeho spomienka pohasla. Strop stanu nad jeho hlavou sa po lejaku prehol dnu ako prázdny vak na vodu. Z preliačenej časti plachty stiekla kvapka vody, dopadla mu na pravé stehno, vsiakla cez gamaše a zamrazila ho na koži. Vedel, že by mal napnúť stanové laná, ale nechcelo sa mu vstať z lôžka.

Brom ti o Murtaghovi nikdy nič nepovedal? Nikdy ti nespomenul, že sme nevlastní bratia?

Aj keď sa ma budeš pýtať znova a znova, nezmeníš tým moju odpoveď, odvetila mu Zafira schúlená pred stanom.

Prečo ti to nepovedal? Prečo to neurobil? Musel predsa o Murtaghovi vedieť. Nemohol o ňom nevedieť.

Zafira zareagovala až po chvíli: Brom mal iste svoje dôvody, ale predpokladám, že považoval za dôležitejšie povedať ti, ako mu na tebe záleží, a dať ti čo najviac rád, než tráviť čas rozprávaním o Murtaghovi.

Mohol ma aspoň varovať! Bolo by stačilo pár slov.

Nemôžem s istotou povedať, čo ho k tomu viedlo, Eragon. Musíš sa zmieriť s tým, že na niektoré otázky o Bromovi nikdy nedostaneš odpoveď. Dôveruj jeho láske a nedovoľ, aby ťa také veci rozrušovali.

Eragon sa pozrel ponad hrudník na svoje ruky. Položil dlane palcami k sebe. Jeho ľavý palec mal viac záhybov na druhom kĺbe než ten pravý a pravý palec mu pretínala kľukatá jazvička, o ktorej pôvode nemal ani poňatia, ale musela vzniknúť až po Agaetí Blödhren, Oslave Prísahy spečatenej krvou.

Vďaka, povedal Zafire. Od pádu Feinsteru jej prostredníctvom videl a počul Bromov odkaz už trikrát a vždy si všimol nejaký detail v Bromovej reči alebo pohyboch, ktorý mu predtým unikol. Ten zážitok mu poskytoval útechu a uspokojenie, lebo napĺňal túžbu, ktorá ho sužovala po celý život: poznať meno svojho otca a vedieť, že mu na ňom záležalo.

Zafira reagovala na jeho poďakovanie prílevom náklonnosti.

Hoci sa Eragon najedol a potom asi hodinu odpočíval, vyčerpanosti sa celkom nezbavil. Ani nečakal, že by sa to stalo. Zo skúseností vedel, že môže trvať aj týždne, kým sa úplne spamätá z vysiľujúcich následkov dlhej, vlečúcej sa bitky. Čím viac sa Vardeni blížili k Urû’baenu, tým menej času zostávalo jemu aj všetkým ostatným v Nasuadinom vojsku pred ďalším bojom. Vojna ich bude vyčerpávať, kým nebudú zničení, dobití a sotva schopní bojovať, pričom práve vtedy sa budú musieť postaviť proti Galbatorixovi, ktorý na nich bude čakať v pokoji a pohodlí.

Snažil sa na to veľmi nemyslieť.

Na nohu mu dopadla ďalšia kvapka vody, studená a tvrdá. Podráždene prehodil nohy cez okraj lôžka a posadil sa, potom podišiel k holému kúsku hliny v rohu stanu a kľakol si k nemu.

„Deloi šarjalví!“ povedal spolu s niekoľkými ďalšími vetami v starodávnom jazyku, aby zneškodnil pasce, ktoré predchádzajúci deň nastražil.

Hlina sa začala vzdúvať a zo stúpajúceho víru kamenia, hmyzu a červov sa vynorila asi polmetrová truhlica obitá železom. Eragon sa natiahol, vzal truhlicu a ukončil kúzlo. Hlina opäť znehybnela.

Položil truhlicu na pevnú zem. „Ládrin,“ zašepkal a mávol rukou okolo zámky bez kľúčovej dierky. S tichým cvaknutím sa otvorila.

Keď zodvihol veko truhlice, stan zalialo tlmené zlaté svetlo.

Vnútri ležalo Glaedrovo eldunarí, drakovo srdce sŕdc, bezpečne chránené zamatom, ktorým bola truhlica vystlatá. Obrovský kameň sa temne ligotal ako zhasínajúci žeravý uhlík. Eragon vzal eldunarí do oboch rúk a nepravidelné ostré plôšky ho hriali na dlaniach. Zahľadel sa do tepúcich hlbín kameňa. V jeho strede vírila galaxia drobučkých hviezd, ale od chvíle, ako ich prvý raz videl v Ellesmére, ich pohyb sa spomalil a množstvo viditeľne pokleslo. Glaedr vtedy svoje eldunarí vyvrhol a zveril im ho do starostlivosti.

Eragona ten pohľad fascinoval. Dokázal by sedieť a sledovať ten stále sa meniaci obraz celé dni.

Mali by sme to znova skúsiť, poznamenala Zafira a on súhlasil.

Spolu sústredili myšlienky na vzdialené svetlá, na more hviezd, ktoré predstavovali Glaedrovo vedomie. Plávali chladom a tmou, potom teplom, zúfalstvom a ľahostajnosťou takou obrovskou a rozsiahlou, že to podkopalo ich vôľu spraviť čokoľvek iné, než zastať a plakať.

Glaedr… -elda, volali znova a znova, ale neprichádzala nijaká odpoveď, v tej ničote nenastal nijaký pohyb.

Nakoniec sa stiahli späť, lebo nedokázali ďalej znášať toľkú ťarchu Glaedrovho utrpenia.

Keď sa Eragon prebral z myšlienok, uvedomil si, že niekto klope na prednú tyč jeho stanu, a potom sa ozval Aryin hlas: „Eragon? Môžem vojsť?“

Povystieral sa a zažmurkal, aby si prečistil oči. „Samozrejme.“

Keď Arya odhrnula vstupný dielec, dopadlo na ňu mdlé sivé svetlo zatiahnutého neba. Pri pohľade do jej zelených zošikmených a nečitateľných očí Eragon pocítil nečakané bodnutie a naplnila ho bolestná túžba.

„Nastala nejaká zmena?“ opýtala sa a kľakla si vedľa neho. Už na sebe nemala brnenie, ale čiernu koženú košeľu, nohavice a čižmy s tenkými podrážkami, ktoré mala oblečené vtedy v Gil’eade, keď ju zachránil. Vlhké umyté vlasy jej padali na chrbát v dlhých ťažkých prameňoch. Tak ako už mnohokrát, sprevádzala ju vôňa rozdrvených borievkových ihlíc a Eragon zauvažoval, či je tá vôňa jej vlastná, alebo ju vyčarúva. Rád by sa jej na to opýtal, ale neodvážil sa.

Namiesto odpovede na jej otázku len pokrútil hlavou.

„Môžem?“ Ukázala na Glaedrovo srdce sŕdc.

Urobil jej miesto. „Prosím.“

Arya z oboch strán položila ruky na eldunarí a potom zavrela oči. Zatiaľ čo takto sedela, bez zábran si ju prezeral tak, ako by si to inokedy nedovolil. Stelesňovala preňho krásu v každom smere, aj keď vedel, že niekto iný by mohol povedať, že má dlhý nos, príliš ostré črty, veľmi špicaté uši alebo neprimerane svalnaté ruky.

Arya sa prudko nadýchla a odtrhla dlane od srdca sŕdc, akoby ju pálilo. Potom sklonila hlavu a Eragon si všimol, že sa jej trocha trasie brada. „Glaedr je tá najnešťastnejšia bytosť, s akou som sa kedy stretla. Keby sme mu dokázali pomôcť… Nemyslím si, že dokáže sám nájsť cestu von z temnoty.“

„Myslíš…“ Eragon zaváhal, lebo nechcel vysloviť nahlas svoje podozrenie, ale nakoniec to urobil: „Myslíš si, že sa z toho zblázni?“

„Možno sa už zbláznil. Ak nie, potom sa pohybuje na hranici šialenstva.“

Obaja sa pozreli na zlatý kameň a Eragona prepadol zármutok.

Keď sa opäť zmohol na slovo, opýtal sa: „Kde je dauthdaert?“

„Schovala som ho vo svojom stane tak, ako si ty skryl Glaedrovo eldunarí. Môžem ho priniesť sem, ak chceš, alebo ho môžem ďalej strážiť, kým ho nebudeš potrebovať.“

„Nechaj ho u seba. Nemôžem ho nosiť so sebou, lebo by sa Galbatorix mohol dozvedieť o jeho existencii. Navyše by bolo nerozumné schovávať toľko pokladov na jednom mieste.“

Prikývla.

Bolesť, ktorú Eragon cítil vo svojom vnútri, zosilnela. „Arya, ja…“ Zarazil sa, lebo Zafira uvidela k jeho stanu bežať jedného zo synov kováča Horsta – usúdil, že ide o Albriecha, aj keď pre Zafirino skreslené videnie ho ťažko rozoznával od jeho brata Baldora. Vyrušenie mu prinieslo úľavu, lebo si nebol istý, čo by povedal.

„Niekto sem ide,“ oznámil a zavrel veko truhlice.

V bahne pred stanom bolo počuť hlasné kroky. Potom Albriech, lebo naozaj to bol on, zakričal: „Eragon! Eragon!“

„Čo je?!“

„Matke sa práve začali pôrodné bolesti! Odkazuje ti to otec a mám ťa poprosiť, aby si počkal s ním pre prípad, že by nastali nejaké problémy a potrebovala by tvoje čarodejné schopnosti. Prosím, ak môžeš…“

Eragon nič ďalšie nevnímal. Rýchlo zamkol truhlicu, zahrabal ju a cez plecia si prehodil plášť. Keď zápasil so zámkou, Arya sa dotkla jeho ruky a opýtala sa: „Môžem ísť s tebou? S týmto mám isté skúsenosti. Ak mi to tvoji ľudia dovolia, môžem jej uľahčiť pôrod.“

Eragon prijal jej ponuku bez zaváhania. Mávol rukou smerom k vchodu do stanu. „Až po tebe.“

Koniec ukážky