Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Atlantis

Gerhart Hauptmann

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Dušan Kroliak, Daniel Winter, Darina Kotlárová, Bohumil Kosa, Eva Lužáková, Miroslava Školníková, Martina Pinková, Nina Varon, Ivana Gajdošová, Igor Čonka, Tibor Várnagy

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0417-7

Pôvodná publikácia

Gerhart Hauptmann. Atlantis. Nakladateľstvo „Bibliotheka“. Bratislava 1933. 310 s. Vladimír Roy preložil.

Bibliografické poznámky

Gerhart Hauptmann: Atlantis

Román

Preložil Vladimír Roy.

1933

Vydalo Nakladateľstvo „Bibliotheka“, účastinárska spoločnosť v Bratislave.

Žatva. Edícia domácich a cudzích autorov.

Rediguje Tido J. Gašpar.

Sväzok VII.

Séria 1.

Atlantis

Nemecká poštová a rýchla parná loď „Roland“ odplávala z Brém dňa 23. januára 1892. Zpomedzi lodí severonemeckej paroplavebnej spoločnosti, ktorá sprostredkovala premávku medzi kontinentom a New Yorkom, ona bola jednou z najstarších lodí.

Posádku lode tvorili kapitán, štyria dôstojníci, šiesti strojníci, zásobár, pokladník, zásobársky asistent, pokladničný asistent, hlavný steward, druhý steward, hlavný kuchár, druhý kuchár a napokon lodný lekár. — Okrem týchto ľudí, ktorí sa mali starať o tento plávajúci dom, boli na palube námorníci, stewardi, stewardky, kuchynskí pomocníci, nosiči uhlia a iní zamestnanci, viacerí plavčíci a ošetrovateľka.

Loď viezla z Brém len sto kajutových cestujúcich. Medzipalubie bolo obsadené okolo štyristo ľuďmi.

Šľachtic Bedrich Kammacher objednal si z Paríža telegraficky jedno kajutové miesto. Po zabezpečení tohoto, mladý človek pre krátkosť času, ani nie o pol druhej hodiny musel vysadnúť na rýchlik, ktorým v noci okolo dvanástej dorazil do Le Havre. Odtiaľto, bez zvláštneho príbehu, preplavil sa šťastne do Southamptonu, prenocujúc v koji hroznej ložnice.

Pri svitaní bol na palube. Anglické pobrežie približovalo sa nejako príšerne vždy väčšmi a väčšmi, až parník napokon vplával do southamptonského prístavu, kde na Bedricha mal čakať „Roland“.

V lodnej kancelárii mu povedali, že pri nábreží kotví malý salónny parníček, pripravený k odchodu, ktorý odpláva, keď sa na obzore ukáže „Roland“. Pánu šľachticovi Kammacherovi tu radili, že najlepšie bude, keď k večeru s celou svojou batožinou príde na tento salónny parník.

Mal tedy celé hodiny času v cudzom a pustom meste. A bola zima, desať stupňov pod nulou. Rozhodol sa ísť do hostinca a ak možno, niekde prespať značnú čiastku času.

V Port Saide videl vo výklade vyložené cigarety Šimona Arzta. Vošiel do malého krámu, ktorý práve vymetala dievka a kúpil z nich niekoľko sto kusov.

Toto bol vlastne viacej skutok piety, lebo nehľadal mimoriadnych fajčiarskych radostí.

V náprsnom vrecku šľachtic Bedrich Kammacher nosil portefeuille z krokodílovej kože. Toto portefeuille, okrem iných papierov, obsahovalo aj list, ktorý dostal ani nie pred dvacať štyri hodinami. Znel takto:

Milý Bedrich!

Nič nepomáhalo. Do rodičkovského domu vrátil som sa zo sanatória v Harzi ako stratený človek. Táto prekliata zima medzi vrchmi! Po návrate z tropických krajov nemal som sa hneď dostať do pazúrov takej zimy. Najhoršou vecou, pravda, bola bundica môjho kolegu, táto prekliata haraburda, ktorú nech Belzebub v pekle zvlášť dá spáliť, lebo jej mám čo ďakovať za celú psovskú biedu: s Bohom! Prirodzene dal som si vstrekovať aj tuberkulín, od čoho som potom vykašľával hodne bacilov. Napokon: ostalo ich ešte vždy dosť, môcť mi dožičiť skorý Exitus letalis.

Ale teraz o tom podstatnom, môj dobrý priateľ. Musím si do poriadku dať pozostalosť. Zistil som, že som Ti dlžen tritisíc mariek. Svojho času si mi umožnil dokončiť lekárske štúdium, ktoré ma teraz peknekrásne nechalo v závoze. Ty, pravda, za to nemôžeš, a je dosť podivné, že ma práve teraz, keď je všetko stratené, trápi nadovšetko to trpké povedomie, že sa Ti nemôžem ničím odvďačiť. — Hľadže: môj otec je mestský nadučiteľ, ktorý zázračným spôsobom niečo usporil, ale zato, okrem mňa, má ešte päť nezaopatrených detí. Hľadel na mňa ako na svoj kapitál a vynaložil na mňa v nádeji hojných úrokov oveľa viacej ako mu pomery dovoľovaly. Ako praktický človek dnes už vidí, že stratil kapitál aj úroky.

Nakrátko: desí sa zaviazaností, ktoré so mnou — fuj! fuj! fuj! (tri razy odpľuť!) — neprejdú do lepšieho sveta. Čo mám robiť? Či sa budeš môcť zriecť nároku na moju dlžobu?

Ináč, starý priateľ môj, niekoľko ráz som už bol temer na druhej strane. A zanechám ti značky, ktoré zo stanoviska vedy, o priebehu takých stavov azda nebudú celkom bezcenné. Ak by to po onom veľkom momente nejako možné bolo dať o sebe znať zo záhrobia, neskôr sa dozvieš o mne ešte viacej.

Kde si vlastne? Dobre sa maj! V blýskavých orgiach mojich nočných snov totiž kolíšeš sa vždy na šírom mori. Chceš azda podniknúť aj cesty na mori?

Je január. Či nie je v tom aj nejaká výhoda, keď sa človek už viac nemusí báť aprílovej nepohody? — Tisnem Ti ruku, Bedrich Kammacher!

Tvoj Jur Rasmussen.

Na tento list hneď z Paríža odpovedal telegraficky tak, že hrdinsky umierajúcemu synovi odpadla so srdca starosť o zdravého otca.

V čitárni Hofmanovského hotelu, pri prístave, Bedrich napísal odpoveď umierajúcemu priateľovi:

Starký môj milý!

Mám stuhnuté prsty. Namáčam rozčuchrané pero neúnavne do plesnivého černidla. Ale ak by som teraz nepísal, moju odpoveď nedostal by si prv ako pred tromi týždňami: lebo dnes večer vstupujem na palubu „Rolanda“, ktorý je majetkom severonemeckej paroplavebnej spoločnosti.

Tvoje sny zdajú sa mať nejaký podklad, lebo je celky vytvorené, že by Ti bol mohol niekto prezradiť niečo o mojej ceste na mori. Dvoma hodinami pred prijatím Tvojho listu ešte ani sám som o nej nič nevedel.

Pozajtre bude tomu rok, čo si po svojej druhej svetovej ceste zrovna z Brém prišiel k nám, s batohom, ktorý bol preplnený príbehmi, fotografiami a cigaretami od Šimona Arzta. Sotva som vykročil na anglickú pôdu, už som zbadal dvacať krokov od prístavišťa vo výklade tento náš obľúbený druh. Prirodzene nakúpil som si ich celú hŕbu a práve fajčím jednu na rozpomienku. Žiaľ, desná čitáreň pri mojom písaní nechce sa od nej nijako ohriať.

Bol si u nás štrnásť dní, keď v jednu zimnú noc na dvere môjho domu zaklopal osud. Hneď sme sa obidvaja vyrútili pred dvere a tu sme sa pravdepodobne nachladili. Predal som potom svoj dom, nechal som prax, troje svojich detí poslal som do penzionátu; a o tom, čo sa privalilo na moju ženu, budeš iste vedeť.

Hrom do toho! niekedy od tých rozpomienok až prehradí človeka. Ešte sme sa mali ako-tak, keď si prijal zastupovanie nášho chorého kolegu. Ešte Ťa vidím fárať ku chorým na sánkach v jeho líščej bundici. A po jeho smrti naozaj nebolo mi proti chuti môcť Ťa videť ako vidieckeho lekára, osadeného v mojej bezprostrednej blízkosti: hoci sme sa odjakživa takejto vidieckej psej praxi len vysmievali.

Ale všetko sa to celkom ináč prehodilo.

Pamätáš sa ešte, aké nudné vtipy sme si robili zo strnádok, ktoré sa vtedy v celých kŕdľoch shŕkly do zasneženého kraja. Keď sa človek priblížil ku lysému kríku alebo stromu, hneď sa mu zdalo, sťa by sa zachvel a vôkol seba sypal množstvo zlatých listov. My sme z toho zatvárali na kopy zlata. — V ten večer sme naozaj jedli strnádky, lebo ich poľovníci celé množstvo ponúkali a moja kuchárka, ktorá obľubovala pálenku, vedela ich výtečne pripraviť. Vtedy si sa klial, že nebudeš lekárom, ak ti len štát nedá k dispozícii zásoby ohromného skladišťa, môcť chudobných pacientov zásobiť múkou, vínom, mäsom a všetkým potrebným. No a teraz zlý démon lekárskeho cechu Ťa poriadne ošialil. Ale Ty sa mi musíš uzdraviť.

Cestujem do Ameriky. Prečo? O tom sa dozvieš, keď sa znova uvidíme. Svojej žene, ktorá je u Binswangera, tedy v znamenitej opatere, nemôžem byť už v ničom na osoh. Navštívil som ju pred tromi týždňami. Nepoznávala ma. Ináč s lekárskym povolaním a aj bakteriologickým bádaním som celkom trhol. Ty vieš, že sa mi stala nehoda. Moje, vo vedeckých kruhoch ctené meno je trochu dorantané. Tvrdia, že som, vraj, miesto zapríčiniteľa slezinovej sneti vo farbive skúmal a v svojej práci popísal vlákienko. To môže byť, ale ja tomu jednako neverím. Ináč — napokon je mi to ľahostajné.

Mne sa zošklivila harlekyniáda tohoto sveta, preto cítim, že som sa veľmi priblížil anglickému spleenu. Temer celý svet, ale Europa rozhodne, zdá sa mi byť v železničnom hostinci zabudnutou chladnou misou, ktorá ma už viac nedráždi.

*

Šľachtic doktor Bedrich Kammacher pripojil k tomuto listu srdečné zakončenie, opatril ho adresou a dal ho nemeckému sluhovi k odovzdaniu. Potom vyšiel do svojej izby, kde boly omrznuté okná a pri mrazivej tempearatúre ľahol si do veľkej ľadovej, dvojitej postele.

Stav cestujúceho, ktorý má za sebou nočnú prevážku a má úmysel preplaviť sa cez oceán, už sám v sebe nie je na závidenie. Jedine nálada, ktorú mal mladý lekár, prekazila vírenie bolestných, čiastočne proti sebe bojujúcich rozpomienok. Vynorovaly sa mu v povedomí, zatísajúc jedna druhú, v nepretržitom shone. Bol by rád zaspal a posilnil sa trochu k tomu, čo malo prísť nového, ale s otvorenými alebo s prižmúrenými očami videl všetko v jednakej jasnosti.

Jeho život za celé desaťročie, od dvaciateho až do triciateho roku, vyvinoval sa meštiacky. V jeho obzvláštnej vede snaživosť a veľké schopnosti zadovážily mu priazeň veľkých učiteľov. Bol Kochovým asistentom. Ale aj u jeho protivníka, Pettenkofera, v Mníchove strávil celý rad semestrov.

Tak sa stalo, že v Mníchove práve tak, ako v Berlíne, a aj ináč v kruhoch bakteriologickej vedy, platil za jednu z najschopnejších hláv, o ktorého kariére sa nepochybovalo, ak len jeho suchopárni páni kolegovia s času na čas nepokrútili povážlive hlavami nad jeho náklonnosťou ku peknoduchej rojčivosti.

Dnes, keď sa zjavila jeho nešťastná práca, a on si utŕžil to veľké fiasko, v odborníckych kruhoch sa všeobecne vravelo: nádejný duch mladého človeka, rozptýlený bočnými záujmami, podľahol skaze.

Bedrich vlastne preto cestoval do Paríža, aby sa zbavil istej náruživosti, ale jej predmet, šestnásťročná dcéra človeka zo sveta artistov, držala ho v moci. Jeho láska sa stala chorobou, a táto choroba azda preto sa natoľko vystupňovala, lebo pacient chmúrnymi prípadmi nedávno minulého času pre jed lásky stal sa zvlášť vnímavým.

Neveľká batožina šľachtica doktora Kammachera nepoukazovala na pečlivo pripravenú cestu morom. Rozhodol sa v mámore zúfalosti, ba vlastne pri výbuchu náruživosti, keď sa dozvedel, že artista a jeho dcéra dvaciateho tretieho januára v Brémach vstúpili na poštovú a rýchlu parnú loď „Roland“, ktorej cieľom bol New York.

*

Cestujúci len s hodinu ležal oblečený v posteli, potom vstal a keď v krčahu preboril ľad, trošku sa umyl a sostúpil do prízemných miestností hotelu. V čitárni sedela mladistvá, driečna Angličanka. Vstúpil menej driečny a menej mladý izraelitský obchodník, ktorý sa čochvíľa odhalil ako Nemec. Nuda vyčkávania vlívala na sblíženie. Nemec sa osadil v Amerike a na „Rolande“ chcel sa preplaviť nazad cez veľké jazero mora.

Povetrie bolo popolavé, chyža bola studená, mladá dáma prechádzala sa netrpezlivo horedolu pred nezakúreným krbom a rozhovor nových známych skoro zanikol v jednoslabičnosti.

Stavy nešťastného zaľúbenca okoliu sú skryté, alebo smiešne. Takého človeka striedavo uchvacujú jasné ilúzie, alebo mučia ho tmavé poryvy. Nepokojného mladého šialenca lásky, hoci bol vietor a zima, vyhnalo to von do uličiek a ulíc prístavného mestečka. Myslel na to, ako ho jeho krajan náznakove vyskúšal o zámere jeho cesty, a ako sám, nie bez rozpakov, musel niečo spomenúť, aby len neprezradil svoj tajný cieľ. Rozhodol sa, že odteraz, ak by sa vyskytli nejakí dotieraví zvedavci, odpovie, že cestuje videť Niagaru a Yellowstonský Park a okrem toho chce navštíviť priateľa zo študentských čias.

Pri mlčanlivom obede v hoteli sa dozvedeli, že „Roland“ pravdepodobne už o piatej dorazí. Keď Bedrich so svojím novým známym, ktorý mal vlastný obchod a cestoval k vôli strižnému tovaru, vypil kávu a vyfajčil niekoľko cigariet od Šimona Arzta, obidvaja páni odišli, soberúc aj batožinu, na salónnu parnú loď, ktorá ináč voskrz nezodpovedala svojmu skvelému pomenovaniu.

Niekoľkohodinový pobyt na nej bol veľmi neútulný, kým nízky komín do špinavej žltej hmly, ktorá zaľahla na všetko, vrhal čierne kotúče dymu. S času na čas zacvendžala kuričova lopata v strojovej miestnosti a prišlo päť-šesť zamĺklych cestujúcich s nosičmi. Kajuta bola nad palubou. Vnútri, pod oblokmi — miestnosť bola ako sklená skriňa! — umiestená bola lavica s baršúnovými vankúšmi.

Ťažko by to bolo vysloviť, v akom objeme si uvedomil Bedrich svoj doterajší život, keď raz opustil pevninu Európy. V svetle tohoto zovnútorného lúčenia súčasne stála aj celá čiastka jeho vlastnej duše: a tuná neplatil prívet, do svídania. Nie div, že v tejto chvíľke Bedrichova celá bytosť zdala sa byť nesmierne otrasená.

*

Okolo malého parníka tiesnila sa hustá tma. Prístavné svetlá zmizly. Orechová škrupina so skleným pavilonom povážlive sa kolísala. Vietor hvízdal a hulákal v škárach. S času na čas prinútil zastať malý parník. Odrazu zarevala niekoľko ráz parná píšťala a zasa to išlo v nejakom behu napred v tmavočiernej noci.

Klopanie okien, otrasy lodného trupu, vírivá, podvodná prerývavá práca propelera, spojená s plačlivými, piskľavými, hulákavými zvukmi vetra, ktorý loď povalil na bok: toto všetko dovedna zapríčinilo pre cestujúcich krajne nepríjemný stav. Vždy znova, ako by nevedel čo a kam, parník zastal, dal zavzneť ostrému a prenikavému zvuku píšťaly, ktorý medzitým divý pohyb čierneho vzduchového mora natoľko stlmil, že napokon znel len, ako bezmocný chrapot zachrípnutého hrdla — a potom išiel raz nazad, raz zasa napred, kým znova neostal bezradne ležať, krútený a dvíhaný vírom vĺn, zdanlive stratený a ponorený do večnej tmy.

Potom to odrazu zahučalo, voda zašumela, loď vypustila mocne šuštiacu paru, hrozne a úzkostlive hvízdala, raz, dva razy — šľachtic Bedrich Kammacher načítal sedem! — a odrazu docielila svoju najväčšiu rýchlosť, ako by bola chcela ujsť pred satanom, — a teraz odrazu sa obrátila a ležala pred mohutnou vidinou v plnosti svetla.

„Roland“ dorazil k Needles a uľahol si pred vietor. Pod ochranou jeho mohutného boku zdalo sa ako by bol parníček prišiel do prístavu, osvetleného lučežiarou dňa. Dojem, ktorý v Bedrichovi vzbudila prekvapujúca prítomnosť ohromného premožiteľa oceánu, rovnal sa najsilnejšiemu fortissimu.

Ešte nikdy necítil Bedrich toľkej úcty pred ľudským geniom, pred naozajstným duchom času, v ktorom žil, ako pri pohľade na túto obrovskú, čiernu, z tmavej vody vyčnievajú stenu, s touto ohromnou fasádou, ktorá z nekonečných radov okrúhlych otvorov vrhala svetelné prúdy na nivu pred vetrom chránených prúdov.

Námorníci boli zaujatí pri boku „Rolanda“ spúšťaním padacích schodíkov. Bedrich mohol zbadať, ako hore na palube, kam ústily, prichystané k prijatiu nových cestujúcich, stála mohutná skupina lodného služebníctva v rovnošatách. Keď sa teraz každý vnútri malého salónneho parníka, zachvátený náhlym spechom, staral o svoju batožinu, celý výjav opanoval mladého lekára mocou vznešenosti. Pred touto dobrodružnosťou nebolo možné zachovať si presvedčenie o triezvosti modernej civilizácie. Tu sa každému vnukovala odvážlivá romantika, s ktorou v porovnaní pobledly všetky básnické sny.

Kým sa parníček na dmejúcich sa penách, koketne tancujúc, kolembavo približoval ku spadacím schodíkom, hore vo výške na palube začala koncertovať kapela. Bol to plavný, rázny marš, nesený tým bojovným a súčasne rezignujúcim spôsobom, ktorý vojakov do boja, totiž k víťazstvu, alebo k smrti vedie. Taký orchester, pozostávajúci s dýchacích nástrojov, s panvíc, bubnov a bubníkov chybel len ešte, aby sa nervy mladého lekára hneď rozpustily v ohnivom pohnutí.

Bolo zrejmé, že táto hudba, s výšky zaplavovala v noci manévrujúci parníček, bola tu len pre omámenie úzkosti bojazlivých duší. Vonku sa stlal nekonečný oceán. — Človek si ho v takejto chvíľke ani nevedel ináč predstaviť, ako nočný a tmavý! — ako desnú, človeku a jeho dielu nepriateľskú silu. Ale teraz niesol sa z hrudi „Rolanda“, z hĺbok kotliny sa vinúci, stále mohutnejúci zvuk, volanie, bučanie, hrmenie, tak desné a mohutné, že od neho prestala v srdci kolovať krv. Tak, milý „Roland“, preletelo Bedrichovou mysľou, ty si chlap, ktorý sa môže boriť s oceánom. S tým položil nohu na spadací mostík. Zabudol, čím bol doteraz, a prečo prišiel sem!

Keď pri nežných rytmoch hudby dosiahol najvyšší stupeň schodišťa a napokon stál na priestrannej palube, pod oslepujúcim svetlom kruhovej lampy, zdesil sa nad tým, koľko dôveru vzbudzujúcich mužských postáv je oproti nemu. Bola to sbierka skvelých mužských, od dôstojníka počnúc dolu až po stewarda, všetko veľkí a vyberaní ľudia a k tomu s ťahmi tvári, ktoré boly práve tak odvážne ako prosté, práve tak rozumné ako oddane spanilé. Šľachtic Kammacher si povedal, že jednako len jestvuje také niečo ako nemecký národ a hneď cítil v sebe hrdosť a dôverivú istotu. Áno, jednou z podpôr tohoto pocitu bol ten veľmi čudný náhľad, ktorý sa letmo vynoril z jeho duše, že Boh sa nikdy nerozhodne takýto výber ušľachtilých a povinnosti verne plniacich ľudí utopiť v mori ako mladé mačiatka. Ubytovali ho samotného v kabíne s dvoma posteľmi, a čochvíľa zatým sedel v jedálni, znamenite obslúžený, na konci stola, ktorý mal podobu podkovy. Jedlo sa a pilo, ale v malej spoločnosti opozdencov nebolo veľmi živo v nízkej, širokej, prázdnej miestnosti, lebo už bolo vlastne po obede, a každý bol ustatý a dostatočne so samým sebou zaujatý.

Pri jedení Bedrich si ťažko vedel predstaviť, že cestuje do Ameriky, ba že vôbec cestuje. Temer nebadateľný otras budovy, v ktorej bol, zdal sa mu byť nepatrným, ako sprevádzajúci zjav, upozorňujúci na rušanie. Keď podľa zvyku vypil niekoľko pohárov vína, mal pocit pokojného pohodlia, príjemného stavu vyčerpanosti. Aké je to divné, myslel si, tušiac istotu hlbokého sna, že po týždňoch, ba mesiacoch prvý raz najde práve tuná, na tomto pohyblivom oráčovi oceánu, hodiny pokoja a uvoľnenia.

A naozaj, spal potom desať hodín ako dieťa v kolíske a keď otvoril oči, ešte vždy mal pocit nejakého blažiaceho pokoja. Jeho prvou myšlienkou bolo dievča, ktoré teraz na mnohé dni a noci v tomto priestrannom plávajúcom hostinci ostane s ním spojené v žalosti i radosti. Bedrich šmátral po stenách, ako by boly vedúcim médiom, skrze ktoré môže prísť do styku so svojou milou a z nich živý dych jej bytosli môže prúdiť do neho.

Bedrich bol v jedálni, kde mu priniesli bohaté raňajky, ktoré pojedal so srdečným apetítom. Spal som, vravel si, ležiac ako v hociktorú noc, v stave omámenosti, a pri tom urazil som dvesto míľ cesty, napredujúc v atlantickom oceáne. Aké je to divné, aké je to len čudné!

Bedrich si vyžiadal soznam cestujúcich, a keď v ňom našiel dve mená, ktorých najdenie musel predvídať s dokonalou istotou, schúlil sa od ľaku, zbledol a dostal klopanie srdca…

*

Keď Bedrich prečítal meno ,Hahlström a dcéra‘, poskladal soznam a poobzeral sa. V dvorani bolo shromaždených pätnásť až dvacať osôb, dám a pánov, ktorí boli všetci zaujatí jedením, alebo stewardom oznamovali, čo si želajú na raňajky. Ale Bedrichovi sa zdalo, že sú tu len preto, aby ho špehovali a pozorovali.

Jedáleň zaujímala celú šírku lode, a jej oblôčky zatmely sa s času na čas vlnami, ktoré na ne dorážaly. Oproti Bedrichovi sedel pán v námorníckej rovnošate, ktorý sa mu predstavil ako lodný lekár. Medzi nimi vyvinul sa hneď veľmi živý odbornícky rozhovor, hoci aj Bedrich nevenoval veci naozajstnej pozornosti. Nemohol sa rozhodnúť, ako sa má zachovať pri prvom stretnutí sa s Hahlströmovcmi.

Pomohol si sebaklamom, povediac si, že vlastne ani neprišiel k vôli malej Hahlströmovej, ale, že cestu do nového sveta podnikol naozaj len preto, aby mohol navštíviť zvlášť milého priateľa Petra Schmidta a videť New York, Chicago, Washington, Boston, Yellowstonský Park a vodopády Niagary. Chcel to povedať aj Hahlströmovcom a zodpovednou urobiť náhodu pre toto zvláštne stretnutie.

Zbadal, že získava vždy viacej a viacej vnútornej istoty. Modloslužba lásky zaujíma vždy osudný objem v stave, keď je milovník od modly odlúčený. Bedrich, kým bol v Paríži, žil v stave ustavičnej horúčky a jeho túžba sa vystupňovala v miere neznesiteľnej. Okolo obrazu malej Hohlströmovej utvoril sa nimbus, ktorý vnútorný zrak Bedricha upútal takým podmaňujúcim spôsobom, že pre všetko ostatné doslovne oslepol. Táto ilúzia odrazu zmizla. Hanbil sa, predchodil si zrovna smiešnym a keď vstal ísť prvý raz na palubu, len toľko cítil, ako by sa bol vymanil z úzkych tiesniacich pút.

Tento pocit slobody a uzdravenia sa stupňoval, keď tam hore do jeho vnútra vnikol slaný prievan. Mužskí a ženské ležali na skladacích lôžkach vystretí v poľutovania hodnom stave. Ich tvári maly zelený ťah hlbokej ľahostajnosti, a len podľa tohoto zjavu zbadal mladý lekár, že sa už „Roland“ nekĺže pozvoľne po hladkej vode, ale že sa badateľne točí a krúti. Počudoval sa nad tým, že sám ani len to najmenšie necíti z obávanej morskej choroby.

Išiel okolo dámskeho salónu vedľa vchodu osobitnej kabíny a vystavil sa pod veliteľským mostom oceľovému, slanému morskému vetru. Pod ním až po hrot lode usalašili sa cestujúci medzipalubia. Hoci „Roland“, ako sa zdalo, uháňal plnou parou, jednako sa mu nepodarilo rozvinúť úplnú rýchlosť. Dlhé prúdy vĺn, ktoré proti nemu valil vietor, mu v tom prekážaly. Pod dolnou palubou, pravdepodobne pre prípad nevyhnutnosti, bol aj druhý veliteľský most, a Bedrich náhle cítil, vidiac loď tancovať, silné vábenie, postaviť sa na tento prázdny most.

Prirodzene tým, že sostúpil do medzipalubia a potom vystúpil po železných stupňoch hore do previevanej výšky a postavil sa na moste do vzdušného prúdu, vzbudil istú pozornosť: ale o to sa nestaral. Odrazu cítil šialené osvieženie a obnovenie odvahy, ako čo by nikdy nebol mal nijaké muchy, a nebol nikdy trpel vrtochmi svojej nervove chorej ženy, a nebol nikdy prevádzal prax v zapadlom kúte provincie. Zdalo sa mu ako by nikdy nebol študoval bakteriologiu, a tým menej, že by s ňou bol utŕžil fiasko. Sťa by nebol býval tak zaľúbený, ako sa to ešte pred nedávnom zdalo.

Smial sa, pred silným a sviežim prúdom vetra vypínajúc hlavu, sal do seba slaný van a cítil sa zdravo.

Vtom z medzipalubia vzniesol sa ku Bedrichovi všeobecný, divý smiech, súčasne ho niečo, čo videl bielo a mohutne dmeť pred hrotom lode, šľahlo po tvári, tak rázne, že temer oslepol a cítil ako, až po košeľu premoknutý, stojí v prievane, a voda s neho len tak kvapčí. Bol to nával prvej vlny.

Len pred chvíľou cítil, ako by jeho naozajstným životným povolaním bolo wikingstvo, a odrazu sa už plúžil, vnútorne mrznúc a chvejúc sa, pri všeobecnom smiechu, zasa dolu spružľami železného rebríka. Ešte mal na hlave popolavý okrúhly klobúk, takzvaný „praliné“. Jeho paleto malo atlasovú podšívku, mal kožené rukavičky, elegantné gombíkové topánky z tenkej ševrovej kožky. Cestujúci medzipalubia, cez ich rady musel urobiť svoj nebárs slávny ústup, zanechávajúc za sebou mokré stopy, sa krčili od smiechu. A ako tak ním lomcoval hnev, odrazu ho oslovil hlas, ktorý ho zrovna pomenoval menom. Nechcel veriť svojim očiam, keď, obzrúc sa, poznával chlapa, ktorý doma pre pijanstvo a rozličné neporiadnosti mal ten najhorší chýr.

— Vy ste to, Wilke?

— Áno, prosím, pán doktor.

Wilke mal brata v štátoch Nového Anglicka v Severnej Amerike, za ktorým išiel. Tvrdil, že v jeho domove „ľudstvo“ je naničhodné a nevďačné. Doma plachý a nedôverčivý ešte aj oproti lekárovi, ktorý mu na krku liečil poslednú, bodnutím zapríčinenú ranu, tuná, plaviac sa s druhými, na vlnách veľkej vody, bol otvorený a shovorčivý, ako dobre vychované dieťa.

— Ani vy ste tam nezažili veľa vďaky, pán doktor, — riekol konečne širokými, na vokály bohatými zvukmi svojej krajomluvy a spomínal radom celú hromadu, jemu neznámych prípadov, ako mu dobrodenia splácali ošklivými ohováraniami. Mal tú mienku, že takých ľudí ako je on a doktor, obyvatelia Passenbergu a jeho okolia, kde Bedrich býval a prevádzal prax, nie sú ani hodní. Pre nich dvoch zodpovedajúcim miestom je krajina slobody, Amerika.

Keď sa vrátil na promenádovú palubu, pristavil sa pri ňom sám plavovlasý kapitán „Rolanda“, slobodný pán z Kesselu a povedal mu niekoľko prívetivých slov.

Kabína, v ktorej sa Bedrich prezliekol, bola, keďže sa loď silnejšie kolísala, problematickým miestom pobytu. Svetlo dostávala cez oblôčik, ktorý bol opatrený tlstým sklom. Keď sa stena, v ktorej bol oblôčik, zdvihla a ako šikmá strecha položila do vnútra, cez oblôčik z popretrhávaných oblakov neba padlo slnečné svetlo na mahagonové lože, ktoré bolo oproti: sediac tu na jeho peľasti, Bedrich sa musel držať — s nachýlenou hlavou, aby sa neudrel o hornú posteľ! — a kŕčovite chrániť pred tým, aby súčasne so zadnou stenou neurobil zpiatočný pohyb. Kabína bola v turnuse toho pohybu, ktorý menujú kotúľaním, a Bedrichovi sa zavše muselo zdať, sťa by stena s okienkom bola povalou a táto pravou bočnou stenou, potom zasa, ako by stena pri lôžku bola povalou, táto však stenou s oblôčkom, pri čom naozajstná stena s okienkom, ako by ho chcela zvať ku skoku, posunula sa temer kolmo k jeho nohám: chvíľka, v ktorej prirodzene okienko bolo celkom pod vodou a kabína bola zatemnená.

V izbe, ktorá je v takomto pohybe, nie je sa ľahko vyzliekať a obliekať. Tomu, že chyžka od toho času ako z nej pred hodinou odišiel, mohla prísť do takého pohybu, sa Bedrich po istú mieru čudoval. Vyňať z kufra topánky a nohavice a obuť a natiahnuť si ich, bolo tuná telocvičným výkonom, takže sa nad tým pustil do smiechu a robil porovnania, pri čom sa jeho smiech len obnovoval. Nemožno povedať, že by tento smiech bol išiel od srdca. Achkajúc a pracujúc, hovoril si takéto a tomu podobné slová: „Tuná sa preoseje celá moja osobnosť. Mýlil som sa, keď som predpokladal, že sa to už v posledných dvoch rokoch stalo. Myslel som: Osud ťa osieva. Myslel som, že je vo mne tragika. Zmietam sa s celou svojou tragédiou v tejto vŕzgajúcej skrini a tým som zneucťovený pred samým sebou. — Mám obyčaj premýšľať nad všeličím! Premýšľam, na príklad, o lodnom ryle, ktoré sa norí do každej novej vlny. Myslím na smiech cestujúcich z medzipalubia, tých najúbohejších ľudí, ktorým asi nie je najveselšie a ktorí sú mi za to vďační, ako za dobrodenie! Myslím na toho lumpa, Wilkeho, ktorý si doma vzal za ženu hrbatú krajčírku, a zmrhajúc jej úspory, každý deň ju týral, a ktorého by som bol nedávno temer objal. Myslím na toho plavovlasého, teutonského, trošku sženštilého kapitána von Kessla, tohoto trošku uzavretého, pekného človeka, ktorý okrem toho je tuná naším absolútnym panovníkom a kráľom, a ktorému človek hneď na prvý pohľad dôveruje. A konečne rozmýšľam aj o svojom ustavičnom smiechu a uznávam, že smiech len v tých najzriedkavejších prípadoch býva duchaplným.“

Na takýto a onaký spôsob pokračoval Bedrich nejaký čas v tomto vnútornom rozhovore, pri čom aj tá náruživosť, ktorá zapríčinila jeho cestovanie, ukázala sa v svetle najtrpkejšej irónie. Nemal už naozaj nijakej vôle, a v tomto stave, v úzkej klietke, na vysokých vlnách oceánu, zdalo sa mu, ako by mu v takej istej forme znázorňované bolo dejstvovanie osudu a jeho vlastná mdloba.

Ešte vždy bol dosť značný počet ľudí na palube, keď sa tam Bedrich znova zjavil. Postele chorých, alebo cestujúcich pripevnili na steny kajút. Stewardi núkali občerstvenia. Bolo zaujímavé videť ako so šiesti alebo ôsmi limonádou naplnenými pohármi balansovali na veľkolepe rozhojdanej palube. Bedrich sa darmo obzeral po Hahlströmovi a jeho dcére.

Kedže za nejaký čas s všemožnou opatrnosťou premeral celú dĺžku paluby, zbadal driečnu Angličanku, ktorú prvý raz videl v čitárni southamptonského hotelu. Pohodlne sa umiestila s prikrývadlami a kožušinami na mieste, ktoré bolo kryté pred vetrom a ohrievané neďalekým komínom. Veľmi pohyblivý mladý človek sedel vedľa nej a robil jej rytiera. Odrazu vyskočil a pozdravil Bedricha. Tomuto sa zdalo, že mena mladého človeka, ktorý sa volal Hans Füllenberg, posiaľ ešte nepočul, ale obratnému mladému človeku sa podarilo presvedčiť ho o uveriteľnosti toho, že už raz spolu trávili večer v istej spoločnosti. Išiel do železiarskeho dištriktu v blízkosti Pittsburgu v Pennsylvanii.

*

— Či viete, pán Kammacher, — riekol odrazu, — že malá Hahlströmová je tiež na lodi?

— Aká Hahlströmová? — opýtal sa Bedrich.

Hans Füllenberg nestačil sa dosť načudovať tomu, že Bedrich už zabudol na malú Hohlströmovú. Zdalo sa mu celkom iste, že videl Bedricha v dome umelcov v Berlíne, kde malá Hahlströmová tancovala svoj tanec.

— Ak ste ju, pán Kammacher, nevideli, tak ste naozaj zameškali veľmi veľa, — riekol mladý berlínsky gentleman; — keď sa malá Hahlströmová ukázala, mala toho na sebe veľmi málo, ale to, čo potom robila a prevádzala, bolo naozaj obdivuhodné. Panovala o tom len jedna mienka.

Najprv doniesli veľkú umelú kvetinu. Malá Hahlströmová pribehla k nej a privoniavala ju. Robila to s privretými očami, kedže vibrujúc, ako krídelkami včielky, so zatvorenými očami hľadala kvetinu. Odrazu otvorila oči a zmeravela na kameň. Na kvetine sedel obrovský pavúk-križiak. Ušla do naj ďalšieho kúta miestnosti. Na začiatku sa zdalo, ako by sa zbavená váhy, vznášala nad zemou, budiac predstavu, ako by ju rázne zdesenie bolo vydúchlo do priestoru, snažiac sa prejaviť ako niečo nejestvujúce.

Okrem tohto matiné v dome umelcov, Bedrich Kammacher videl to dievča tancovať jej úžasný tanec ešte osemnásť ráz. Kým sa mladý Füllenberg pokúšal vyvolať ho mohutnými slovami, ako „famózne“, „veľkolepé“, „kolosálne“, on prežíval ho znova, vnútorne. Videl, ako sa to detské telo, keď sa chvíľu celé chvelo, znova približovalo ku kvetine, a to na rytmus hudby, ktorá bola prevádzaná gongom, škridľami a flautou. Toto druhé približovanie dialo sa z prinútenosti a nie z rozkošníctva. Tanečnica pri prvom raze upotrebovala jemné voňavé prúdenie, povetria ako stopy, ktoré mohly viesť ku prameňu aromatu. Ústa jej pri tom ostaly otvorené. Nozdierky jej nosa sa pri tom zachvievaly. Druhý raz ju priťahovalo niečo desného, čo v nej premieňavo vzbudzovalo strach, zdesenie a zvedavosť, pri čom mala naširoko roztvorené oči, ktoré len niekedy, aby nič nevidela, úzkostlivo zakryla obidvoma rukami.

Ale odrazu ako by bola zahladila všetok strach. Bála sa bez príčiny a teraz zbadala, že nehybný, tučný pavúk pre okrídlené stvorenie nie je nebezpečný. A táto čiastka jej tanca bola veľmi pôvabná a prekypovala žartovnou veselosťou.

Teraz sa začala nová fáza tanca, ktorá mala dumavý vstup. Mladá tanečnica, zrejme v stave ukojenej tanečnej túžby, po rozkoši kvetinového mámoru, s pohybmi príjemnej ustatosti, chcela sa odobrať na odpočinok, s času na čas odstraňujúc s tela ako by vlákna pavučiny. Toto bola zpočiatku tichá oslnivá činnosť, do ktorej jednako vnikalo vždy viac a viac čudného nepokoja, ktorý zachvátil všetkých divákov. Deva sa zarazila, zadumala a chcela sa zrejme sama vysmiať istej obave, ktorá sa v nej vynorila. Ale v nasledujúcej chvíľke zbledla a urobila bojazlivý a veľmi umelecký skok, ako by sa chcela vyslobodiť z nejakej slučky. Ako menáda šmarila prúdom ľanovoplavých vlasov, ktorý sa podobal planúcemu prílivu, takže tento výjav vylúdil výkriky obdivu.

Začal sa útek, a teraz téma tanca — ktoré ináč išlo pod titulom „Mara, alebo obeť pavúka“ — fikcia, ako by sa Mara vždy väčšmi a väčšmi zamotávala do pavučích vláken a napokon bola nimi sputnaná.

Malá Hahlströmová oslobodila si nohu a zbadala, že jej pavúk ovinul hrdlo. Siahla za vláknami na hrdle, ale zbadala, že má ovinuté ruky. Mykala sebou, ohýbala sa, unikla. Bila, zúrila a zamotávala sa čím ďalej tým väčšmi do hrozných pavučín. Napokon, opletená, ležala, sťa kus dreva a človek cítil ako jej pavúk saje život.

Koniec ukážky