Ukážka z elektronickej knihy

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Piesne ľúbostné

Peter Bella-Horal

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ivana Guzyová, Erik Bartoš, Vladimír Böhmer

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0051-3

Pôvodná publikácia

Peter Bella-Horal. Piesne zďaleka a iné verše. F. Klimeš. Liptovský Sv. Mikuláš 1925. 170 s.

Bibliografické poznámky

Predmluva

V úbočiach tatranských rastú zelené limby; po pasekách kvitnú nežné fijalôčky a tichý vetrík prináša chládok so snežných hôľ.

A nám sú najmilšie limby naše zelené, milšie, než palmy v tropických krajinách; najskvostnejšie sú nám modré fijalôčky, skvostnejšie, nežli begonie; lahodí nám vetrík mierny, tichý a netúžime po tropickom podnebí.

A tak sme aj s poeziou slovenskou.

Poezia naša je tá, v nejž odzrkadlený je svet slovenský.

Duch jedneho národa hovorí o tragédiach; dejiny druhého národa rozpráva epos a národ slovenský skladá si svoju epopeu v trávnicach, v piesňach, vo spevoch.

Túto epopeu skladá národ celý. Spievanky Jána Kollára; piesne, ktoré znejú na perách Slávy dcér, a spevy, narodené v duši Horalovej… všetko to tvorí tú veľkú, dokonalú všebáseň slovenskú.

V Horalových spevoch sa zeleňajú a večne sa zeleňať budú jedle tatranské; v nich kvitnú a prekvitať budú beľavé fijalôčky a tichý, laskavý vánok z nich povieva.

A v jeho spevoch miluje a sa modlí, plesá a plače, teší sa i žiali syn matky Slovenky, i Slávy dcéra.

Horal zvečnil Slováka, ktorý miluje a ktorý vyznáva, že na láske stojí svet; a zvečnil Slováka, ktorý sa modlí a ktorý verí v Boha. Lebo takýmto je a takýmto musí ostať národ náš. Milovať a veriť! Láska zaisťuje mu život blahoslavený, viera mu je zálohom života večného. Bo, ktorý národ ztratil vieru, ten sa stavia za Najvyššieho a v tomto blude padá; ktorý národ ale cíti nad sebou Boha, ten trvá vo zbožnej pokore.

Horal je básnikom naším: on uchytil časť krásy zo sveta slovenského a túto obliekol do krásy svojho božského ducha.

Jeho spevy majú prístojné miesto vo všebásni slovenskej.

Rečou spieva Horal najkrajšou, aká sa v duši človeka narodiť mohla; rečou, ktorá až vonia; rečou rýdzeho Liptova, akou iba Umka tatranská vstave je ozvať sa; rečou sladuškou, ktorá poteká čistá, jasná, ani striebristý potôčik a ktorá plynie sladko a voňave, ani voňavý med z úľa.

Horal svojimi dotklivými spevami zobudí každé nežné srdce; a kto Horala počuje spievať, ten s ním miluje a sa modlí; plesá a plače; teší sa a žiali, žiali tým najšľachetnejším žiaľom, akým sa srdce ľudské pohnúť vie, a túži so slzou v oku, so slzou, ktorú osládza tá najsviežejšia, najživšia nádeja…

Lastovíčatá si tak vychová mať v hniezde, aby vyletely a švítorily;… aj Horal spevy svoje si tak vypestoval v duši, aby ony vyletely v úboče tatranské, na polia slovenské.

A ta vyletia, ta poletia ony.

Tam budú švítoriť tklivo a najsladšie.

Milovať ich budú a laskať sa budú s nimi nežné Slávy dcéry.

Hájomil

Horal, Peter (vlastne Peter Bella. Nar. r. 1842 v Liptovskom Sv. Mikuláši; umrel v Pešti roku 1919): Piesne z ďaleka a iné verše

Horal patrí k básnikom, ktorí spievajú tónom ľudovej piesne. Z Pešti, kde bol úradníkom, túži smutnými veršami za svojím rodným krajom. Vo svojich veršoch zvečnil Slováka, ktorý miluje a ktorý vyznáva, že na láske stojí svet. Prostým slovom ľudovej piesne vie opisovať život vojakov, ich túžbu po domove a smrť na vzdialenom bojišti. Horal myšlienkove hľadel na východ, odkiaľ čakal spásu a obrodenie.

Povedzže mi…

Povedzže mi, môj milenký, povedz,

čí že je to pod hájikom oves?

— Teraz je môj, a potom bude náš,

keď mi rúčku pred oltárom podáš.

Povedzže mi, holúbok môj šumný,

čia že je to pšenička za humny?

— Teraz moja, a bude aj naša,

keď pôjdeme spolu od sobáša.

Povedzže mi, šuhaj, duša moja,

čie že to tam vrané kone stoja?

— Teraz moje, a naše tiež budú,

keď na svadbe hudci nám zahudú.

Povedzže mi, môj milenký, povedz:

čí je to tam pod lipami domec?

— Teraz je môj, a keď nás Boh spojí,

budeme v ňom prebývať v pokoji.

Povedzže mi, duša moja sladká,

jaká to tam v úbočí záhradka?

— To je cmiter, — a v ňom keď pomreme,

v jednom hrobe spolu spať budeme.

(1865)

Vzpomínanie

Koľko ráz na hore

  zaspieva vtáčatko,

za každým na teba

  vzpomniem si, dievčatko!

Koľko tých vtáčeniec

  každý deň zaspieva:

toľko ráz milý tvoj

  na teba myslieva.

Keď prvá z večera

   zablysne hviezdička,

za každým na teba

  vzpomniem si, dušička!

Koľko tých hviezdičiek

  svieti v noci s neba:

toľko ráz — má milá, —

  myslievam na teba!

(1899)

Za milým

Čo sa tie hviezdičky tak veľmi jasajú?

Preto snáď, že slzy v očiach mi ihrajú?

Ihrajú, padajú, — veď majú aj za čím,

v svete za najmilším banovať mi načim!

Vtedy tak svietily, keď sme sa lúčili,

večné milovanie keď sme si sľúbili…

A milý vždy ešte v cudzom kraji kdesi:

ako tá hviezdička, čo spadla za lesy.

Zmizla tá hviezdička s božieho sklepenia,

a z môjho srdiečka všetké potešenia;

tá hviezda kde stála, nebo sa zatmelo,

a moje srdiečko žiaľom sa zachvelo.

Šla by som ju hľadať, keby som vedela,

do ktorej doliny hviezda tá sletela;

kde je môj najmilší, keby som to znala,

ta by som letela, kebych krídla mala.

Kebych ja vedela, kde môj milý býva,

či sa dnes, ako ja, na hviezdičky díva,

odkázala by mu také odkázanie:

— Vráť sa mi čím skorej, moje milovanie!

A kebych vedela, kde milý môj chodí,

po ktorej krajine, ako sa mu vodí:

odpísala by mu také pozdravenie:

— Pán Boh ťa požehnaj, moje potešenie!

(1898)

Koniec ukážky